Справа № 808/1978/17
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2017 року о/об 10 год. 11 хв.Справа № 808/1978/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військовій частині НОМЕР_1 про визнання дій неправомірними та стягнення грошової компенсації, -

ВСТАНОВИВ:
05 липня 2017 року до Запорізького окружного адміністративного суду (далі суд) надійшов адміністративний позов від ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військовій частині НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Військовій частині НОМЕР_1 щодо не виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 41883,44 грн.;

- стягнути з Військовій частині НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , кошти у розмірі 41883,44 грн. (сорок одна тисяча вісімсот вісімдесят три гривні 44 копійки) як належну компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач має право на грошову компенсацію замість неотриманого речового майна, оскільки відповідає вимогам, встановленим пунктами 2 та 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178. Подав за місцем військової служби відповідний рапорт, передбачену пунктом 4 вказаного Порядку. При цьому, відповідачем рапорт не розглянуто та не виплачено компенсацію вартості за неотримане речове майно. Вважає, що така бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в день виключення зі списків особового складу компенсації за не отримане під час проходження військової служби речового майна є протиправною.

Від позивача 18 вересня 2017 року до суду надійшло клопотання, в якому просить розглянути адміністративну справу за його відсутністю, на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі.

В матеріалах справи наявні заперечення на адміністративний позов, в яких відповідач позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що Державним бюджету України на 2017 рік кошторисні призначення на виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в Військовій частині НОМЕР_1 відсутні. Також зазначено, що за 2015 2017 роки військовослужбовці військової частини НОМЕР_1 забезпечувались належним чином речовим майном, яким передбачено їх забезпечувати згідно норм забезпечення.

Представник відповідача 26 вересня 2017 року через канцелярію суду подав клопотання відповідно до якого просить суд розглянути справу у порядку письмового провадження.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

26 вересня 2017 року ухвалою суду здійснено заміну відповідача на військову частину НОМЕР_1 .

Також, у своїх запереченнях представник позивача посилається на пропуск строку звернення позивача з адміністративним позовом.

Але, відповідно до матеріалів справи позивача звільнено з військової служби 19 червня 2017 року, а відповідно до частини 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено місячний строк для звернення до суду у справах щодо звільнення громадян з публічної служби.

До суду позивача звернувся 05 липня 2017 року, тобто в межах строку визначеного процесуальним законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 26 червня 2004 року по 19 червня 2017 року безперервно проходив військову службу у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу.

04 травня 2017 року позивач звернувся до командира Військової частині пп НОМЕР_2 із рапортом, в якому просив виплатити йому грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у зв`язку із звільненням з військової служби.

Наказом начальника штабу першого заступника командира військової частини пп НОМЕР_2 № 148 від 19 червня 2017 року позивач виключений із списків особового складу військової частини пп НОМЕР_2 , відповідно до підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та звільнено з військової служби у запас.

В день звільнення позивачем отримано довідку № 271 від 19 червня 2017 року про одержання грошової компенсації за не отримане речове майно.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (статті 2 цього Закону).

Згідно з статтею 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання частини першої статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Кабінет Міністрів України, постановою від 16 березня 2016 року №178, затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178).

Пунктами 2, 3 Порядку №178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Позивачу видано довідку Військовою частиною пп НОМЕР_2 від 19 червня 2017 року №271, з якої вбачається, що сума нарахованої але не виплаченої позивачу заборгованості по виплаті компенсації вартості за неотримане речове майно складає 41883,44 грн.

Проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до висновку, що військовослужбовцям гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби. Зазначені гарантії реалізуються відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, в тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що отримання грошової компенсації речового майна у зв`язку із звільненням з військової служби в повній мірі відповідає вимогам статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункту 3 Порядку № 178.

У відповідності до абзацу першого пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (абзац третій пункту 242 Положення).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 надано рапорт про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, який зареєстровано відповідачем 05 травня 2017 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції. На день звільнення, 19 червня 2017 року відповідачем в порушення пункту 242 Положення, пунктів 4, 5 Порядку № 178 не було виплачено позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Відтак, суд вважає, що відповідач допустив протиправні дії, які полягають у невиплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Щодо посилань відповідача, про те що Державним бюджету України на 2017 рік кошторисні призначення на виплату грошової компенсації вартості за не отримане речове майно в військовій частині НОМЕР_1 відсутні.

Суд наголошує, що Практика Європейського суду з прав людини, яку відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права, свідчить про те, не приймається аргумент щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кечко проти України», «Півень проти України» та «Лісовол проти України»).

Отже суд не може прийняти доводи відповідача про те що в кошторисі не призначені грошові компенсації вартості за не отримане речове майно та про відсутність коштів.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частина 2 статті 71 КАС України встановлює, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, суд прийшов до висновку про протиправність дій відповідача щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 41 883,44 грн. та необхідність стягнення такої компенсації.

Керуючись статтями 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163, 167 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 ) грошової компенсації вартості за не отримане речове майно у розмірі 41883 (сорок одна тисяча вісімсот вісімдесят три) гривні 44 копійки.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_3 ), кошти у розмірі 41 883 (сорок одна тисяча вісімсот вісімдесят три) гривні 44 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини 1 статті 254 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами встановленими статтями 185-186 КАС України.

Суддя Д.В. Татаринов