Справа № 804/7745/16
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 жовтня 2017 рокусправа № 804/7745/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чабаненко С.В.

суддів: Прокопчук Т.С. Шлай А.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Комунального підприємства "Павлоград-Світло" Павлоградської міської ради на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року по справі за позовом Комунального підприємства "Павлоград-Світло" Павлоградської міської ради до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в:

КП Павлоград-Світло Павлоградської міської ради звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом про визнання незаконною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 26.05.2016р. №169/4.4-2/3 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю України в розмірі 217500,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено про відсутність порушення позивачем мінімальних державних гарантій в оплаті праці, оскільки за роботу в нічній час позивачем здійснювалася оплата праці в розмірі не нижче визначеного ст.108 КЗпП України мінімуму.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Виходячи з аналізу положень Закону України «Про оплату праці», КЗпП України, а також дослідивши положення Територіальної галузевої угоди між департаментом житлово-комунального господарства та будівництва облдержадміністрації, обласною організацією роботодавців житлово-комунального господарства Дніпропетровської області і обласною організацією профспілок працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2014-2015 роки, суд встановив, що невиплата позивачем коштів працівникам за роботу у вечірній (з 18 до 22 години) час та виплата в меншому розмірі ніж передбачено Територіальною галузевою угодою у нічний (з 22 години вечора до 6 години ранку) час є порушенням мінімальних державних гарантій.

Позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої позивач просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачем зазначено щодо порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, а також неповне зясування обставин справи, оскільки в результаті проведеної перевірки відповідачем безпідставно прирівняно норми галузевої угоди до державних мінімальних гарантій та під час визначення відповідальності безпідставно застосовано ст. 265 КЗпП України, що при вирішенні спору судом не було враховано.

В судовому засіданні представником апелянта доводи апеляційної скарги підтримані.

Представником відповідача були наведені заперечення на апеляційну скаргу, згідно яких відповідач зазначив, що виявлені під час перевірки порушення, повязані з оплатою праці у вечірній та нічний час, є порушенням умов оплати праці, визначених Територіальною галузевою угодою між департаментом житлово-комунального господарства та будівництва облдержадміністрації, обласною організацією роботодавців житлово-комунального господарства Дніпропетровської області і обласною організацією профспілок працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2014-2015 роки, дотримання якої для позивача є обовязковим. В свою чергу, виходячи зі змісту Територіальної галузевої угоди, а також ст. 108 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» встановлені порушення є порушенням мінімальних державних гарантій. Отже, висновки суду щодо правомірності спірної постанови відповідача ґрунтуються на всебічно досліджених обставинах справи та у відповідності до діючого законодавства.

Заслухавши доводи сторін та дослідивши підстави апеляційного перегляду, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що під час проведення перевірки з питань додержання КП Павлоград-Світло Павлоградської міської ради законодавства про працю та загальнообовязкового державного соціального страхування за період 2014-2016рр., за результатами якої складено Акт №169/4.4-2, встановлено, що доплата працівникам за нічний час на підприємстві встановлена та виплачувалась в розмірі 30% згідно штатних розписів, затверджених директором підприємства і погоджених міським головою; за роботу у вечірній час (з 18 до 22 години) доплата працівникам не здійснювалась, що суперечить Додатку 10 до Територіальної галузевої угоди 2014-2015рр., якою встановлено, що оплата за роботу в нічний час проводиться до 40% (але не менше 35%) годинної тарифної ставки (посадового окладу) за кожну годину роботи в цей час, оплата за роботу у вечірній час (з 18 до 22 години) передбачена у розмірі 20% годинної тарифної ставки за кожну годину роботи. Посилаючись на положення ст. 108 КЗпП України та ст. ст. 2, 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», а також безпосередньо на положення Територіальної галузевої угоди, суд дійшов висновку про порушення позивачем мінімальних державних гарантій при оплаті праці, що відповідає змісту ст. 265 КЗпП України.

Колегія суддів зауважує, що позивачем не заперечується факт здійснення розрахунків з працівниками за роботу у нічний час у розмірі 30% годинної тарифної ставки (посадового окладу) за кожну годину роботи в цей час, та не проведення оплати за роботу у вечірній час (з 18 до 22 години) у розмірі 20% годинної тарифної ставки за кожну годину роботи. При цьому позивач стверджує що встановлені під час перевірки відповідні обставини свідчать лише про порушення позивачем умов Територіальної галузевої угоди та не є порушенням мінімальних державних гарантій.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про оплату праці» №108/95 норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України.

Частиною 2 статті 12 Закону №108/95 встановлено, що норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями.

Крім того, за приписами ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», основні державні соціальні гарантії встановлюються законами.

Отже, державне регулювання оплати праці, що визначено законодавством, полягає, зокрема, у встановленні розміру мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці, в тому числі за роботу в надурочний та нічний час. Поза цими межами здійснюється договірне регулювання оплати праці на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди». Отже, в даному випадку слід встановити, чи було позивачем дотримано норми і гарантії, передбачені законодавством, що є мінімальними державними гарантіями, та чи було дотримано норми і гарантії, передбачені генеральною і галузевою (регіональною) угодами.

Так, виходячи з положень ст. 108 КЗпП України нічним вважається час із 10-ї години вечора до 6-ї години ранку і робота в такий час має оплачуватися роботодавцем у підвищеному розмірі, встановленому генеральною, галузевою, регіональною угодами або колективним договором, але в будь-якому разі не нижче від 20 відсотків тарифної ставки (окладу) працівника за кожну годину.

З аналізу наведеної норми вбачається, що гарантованим державою мінімумом в оплаті праці у нічний час законодавцем встановлено відповідний відсоток тарифної ставки, який не може бути зменшений за будь-яких підстав. Проте, наведеною нормою також передбачено, що оплата роботи у нічний час може проводитися і в більшому розмірі та відповідний розмір має бути врегульований на підставі відповідної угоди (договору).

Судом вірно встановлено, що оплата роботи працівників КП Павлоград-Світло Павлоградської міської ради у нічний час здійснювалась у розмірі нижчому ніж передбачено галузевою угодою (30 відсотків тарифної ставки замість 35 відсотків, визначених як гарантований мінімум). Однак, суд не врахував, що в даному випадку йдеться про дотримання позивачем мінімальних норм і гарантій оплати праці, визначених законодавством, а не про дотримання умов угоди (договору), що віднесено до сфери договірного регулювання.

Крім того, перевіркою було встановлено, що позивачем не здійснювалась оплата роботи працівників у вечірній час (з 18 до 22 години) у розмірі 20% годинної тарифної ставки за кожну годину роботи, як це передбачено у Додатку 10 до Територіальної галузевої угоди 2014-2015рр.

Під час апеляційного перегляду було встановлено, що в ході перевірки фактів виконання працівниками підприємства робіт в надурочний час, тобто понад встановлений робочий час, не виявлено. Здійснення працівниками робіт з 18 до 22 години відбувалось в межах встановлених норм праці. Дана обставина відповідачем не заперечувалася, проте відповідач вважає, що в даному випадку встановлено порушення умов оплати праці, гарантованих галузевою угодою, що в свою чергу є порушенням мінімальних державних гарантій.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону №108/95 норму оплати праці за роботу у вечірній час як мінімальну державну гарантію наведеною нормою не передбачено та КЗпП України (чи іншими законодавчими актами) не встановлено. У ст. 106 КЗпП України передбачені державні гарантії оплати праці за роботу в надурочний час, тобто час, відпрацьований понад встановлений робочий час. Як зазначалось вище, в даному випадку відповідачем не виявлено факту роботи на підприємстві в надурочний час. Отже, відповідачем було встановлено лише факт порушення Територіальної галузевої угоди, що позивачем не заперечується, проте це не є порушенням встановлених законом мінімальних державних гарантій.

Згідно з ст. 265 КЗпП України визначено відповідальність юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема:

недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом помилково ототожнено гарантії, визначені галузевою угодою, та мінімальні державні гаранті, а тому висновок суду щодо порушення позивачем ст. 265 КЗпП України не відповідає фактичним обставинам та не узгоджується з вищенаведеними приписами законодавства.

Відповідно до ст. 202 КАС України визначено підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи;

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи та є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки останнє винесено з порушенням норм матеріального права при неповному встановленні обставин що мають значення для справи.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність задоволення вимог апеляційної скарги та скасування постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року з винесенням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.160, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Павлоград-Світло" Павлоградської міської ради задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року по справі № 804/7745/16 скасувати.

Адміністративний позов Комунального підприємства "Павлоград-Світло" Павлоградської міської ради задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області ОСОБА_1 від 26.05.2016р. №169/4.4-2/3 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на Комунальне підприємство Павлоград-Світло Павлоградської міської ради за порушення законодавства про працю України, в розмірі 217 500,00 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: С.В. Чабаненко

Суддя: Т.С. Прокопчук

Суддя: А.В. Шлай