Справа № 826/9676/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 жовтня 2017 року № 826/9676/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа: Головного управління Національної поліції у м.Києві Головне управління Державної казначейської служби України в м.Києві
проскасування наказу, стягнення моральної шкоди, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м.Києві, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві, в якому просить:

1. скасувати наказ Головного управління національної поліції у м.Києві № 463 о/с від 17 травня 2016 року в частині звільнення з 17 травня 2016 року зі служби в поліції відповідно до п. 4 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» старшого сержанта поліції ОСОБА_1, поліцейського - водія полку поліції особливого призначення № 1;

2. стягнути з Головного управління Національної поліції у м.Києві на користь позивача: моральну шкоду в розмірі 7 830,00 грн.; середню заробітну плату за час вимушеного прогулу на день винесення рішення з урахуванням середньомісячної заробітної плати в розмірі 4 930,89 грн.

Позовні вимоги мотивовані протиправним звільненням позивача зі служби в поліції.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Вважають звільнення позивача зі служби в поліції протиправним, оскільки останньому не було запропоновано всіх вакантних на час звільнення посад, не враховано його переважне право на залишення на роботі. Також позивач зазначив, що незаконним звільненням йому було завдано значної моральної шкоди, що випливає із моральних, психічних страждань, вимушеними змінами у житті.

Згідно наданих письмових заперечень проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні. Вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивача 17.03.2016 р., разом з іншими працівниками, було у письмовій формі попереджено про можливе подальше вивільнення, а тому відповідачем під час звільнення позивача було дотримано вимог, передбачених чинним законодавством та жодним чином не порушено права позивача.

Третя особа, згідно наданих суду письмових пояснень зазначає, що ГК ДКСУ у м.Києві не є учасником спірних правовідносин і відповідно не володіє будь-якими фактичними даними на підставі яких суд може встановити наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Окрім того, просить суд розглядати справу без участі представника ГУ ДКСУ у м.Києві.

Судом розглянуто справу згідно вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, після служби в Збройних Силах України, 14.08.2009 р. був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ.

У зв'язку із реформуванням правоохоронних органів 07.11.2005 р. позивач був звільнений з органів внутрішніх справ і цією ж датою прийнятий на службу в поліцію.

Наказом № 463 о/с від 17.05.2016 р. на підставі наказу Національної поліції України від 24.02.2016 р. № 164 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції у м.Києві» та наказу Головного управління Національної поліції у м.Києві від 17.03.2016 р. № 6 дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у м.Києві», відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», старшого сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського-водія полку поліції особливого призначення № 1 звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 4 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

07.06.2016 р. у відділі бухгалтерії позивачу була видана на руки трудова книжка з записом про звільнення, а 08 червня була виплачена грошова компенсація за невикористану частину відпустки.

Позивач, вважаючи звільнення протиправним, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом ГУНП № 66 від 07.11.2015 р. ОСОБА_1 прийнятий на службу в поліцію на посаду поліцейського (інспектора) особливого призначення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регламентовано Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року N 580-VIII (надалі - Закон N 580-VIII).

Частиною 1 ст. 77 вказаного Закону визначено перелік підстав для звільнення зі служби в поліції.

Так, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:

1) у зв'язку із закінченням строку контракту;

2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;

3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;

4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

5) через службову невідповідність;

6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

7) за власним бажанням;

8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);

9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення;

11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 65 Закону N 580-VIII переміщення поліцейських в органах, закладах та установах поліції здійснюється на рівнозначні посади у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.

Статтею 68 Закону N 580-VIII визначено порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації.

У разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення (ч. 1).

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті (ч. 2).

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону (ч. 3).

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства (ч. 5).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 цього ж Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. N 114 (надалі - Положення N 114).

У розділі VІІ зазначеного Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України викладено умови звільнення зі служби.

Так, відповідно до п. 63 пп. «з» вказаного Положення особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Частиною 2 п. 45 Положення № 114 визначено, що переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади при скороченні штатів і за станом здоров'я провадиться прямими начальниками в межах наданих їм прав за умови, якщо немає можливості для призначення на рівнозначну посаду.

При цьому, відповідно до норм Положення № 114 рішення про відсутність або наявність можливості подальшого використання на службі в органах внутрішніх справ приймається після всебічного оцінювання особистості працівника міліції, його моральних, ділових, професійних якостей, стану здоров'я та результатів роботи, з урахуванням некомплекту кадрів у підрозділах та необхідності комплектування окремих служб. Відсутність можливості подальшого використання на службі визначається в кожному конкретному випадку окремо в залежності від ряду об'єктивних факторів. При цьому перш за все з'ясовується наявність бажання (наміру) особи проходити службу в органах внутрішніх справ, але на іншій вакантній посаді або в іншому підрозділі органів внутрішніх справ. При відсутності зазначеного вище волевиявлення у особи (відмова, ігнорування пропозицій, відсутність на службі, тощо) начальник, якому надано право звільняти з органів внутрішніх справ за визначеною номенклатурою посад, приймає рішення про неможливість подальшого використання на службі, про що видається наказ. У разі якщо особа має намір подальшого проходження служби в органах справ та погоджується на запропоновану посаду - нею подається письмовий рапорт про призначення. Вказаний рапорт підлягає розгляду, за наслідками якого видається наказ по особовому складу. При відмові від запропонованих посад або при ігноруванні особою певних пропозицій, керівником приймається рішення про неможливість подальшого використання даного працівника в органах внутрішніх справ.

Аналіз наведених вище норм права дає суду підстави дійти висновку, що звільнення у зв'язку із скороченням штатів можливе у випадку завчасного попередження про звільнення, наявності пропозицій щодо переведення на інші вакантні посади та врахування переважного права особи у залишенні на роботі.

Так, в п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону N 580-VIII визначено дві підстави для звільнення: скорочення штатів або проведення організаційних заходів.

Однак, яка вбачається із наказу № 463 о/с від 17.05.2016 р. про звільнення позивача, не було визначено чітку підставу для звільнення.

Відповідачем також не надано доказів щодо чисельності штатів, які були скорочені, зокрема, щодо виду проведення організаційних заходів.

Матеріали справи не містять доказів письмового повідомлення позивача про майбутнє вивільнення за два місяця до звільнення, доказів пропонування позивачу вакантних посад, де проходив службу позивач або в іншому підрозділі поліції.

Суд також приймає до уваги положення ст. 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року N 3551-XII, згідно якої учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 12 цього ж Закону учасникам бойових дій (статті 5, 6) надається переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідачем не взято до уваги наведене вище та той факт, що позивач має статус учасника бойових дій.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку із зміною в організаційній структурі поліції, структурних підрозділах ГУНП у м.Києві та на виконання вимог наказу Національної поліції України від 24.02.2016 р. № 164 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції у м.Києві» затверджено наказ від 17.03.2016 р. № 6 дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у м.Києві».

В той же час, відповідно до листа ГУНП у м.Києві від 04.08.2016 р. штатна чисельність поліцейських водіїв станом на 17.05.2016 р. становить 72 особи. В штаті автороти, де проходив службу позивач, знаходився керівний склад, який відповідно до листа ППОП №1 від 21.09.2016 р. складається з : командира роти (1 штатна посада), заступника командира роти (1 штатна посада), командирів взводу (3 штатні посади, 1 посада вакантна), старшини роти (1 штатна посада).

Отже, всього 9 штатних посад, з яких 4 посади є вакантними.

Таким чином, станом на 17.05.2016 р. в автороті ППОП № 1 нараховувалось поліцейських-водіїв та керівного складу: 72+5=77 штатних посад.

За даними План-розрахунків комплексного використання сил та засобів Автороти задіяних по охороні публічного порядку за період з 14 травня по 19 травня 2016 р. позивача продовжували реєструвати на службі, тоді як наказ про звільнення був винесений 17.05.2016 р.

Відповідно до листа ГУНП у м.Києві від 10.10.2016 р. станом на 17.05.2016 р. чисельність вакантних посад поліцейських у ППОП № 1 ГУНП у м.Києві становила 55 посад.

Відповідно до листа ППОП №1 від 04.10.2016 р. некомплект поліцейських в підрозділі станом на 30.06.2016 р. складав 44 посади, поліцейських-водіїв 2 посади.

Отже, як встановлено судом під час судового розгляду справи, відповідачем в порушення вищезазначених вимог Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України не було вчинено будь-яких дій з метою з'ясування можливості використання ОСОБА_1 щодо подальшого проходження служби в органах поліції, не взято до уваги кваліфікацію працівника, його досвід роботи, переважне право на залишення на роботі, наявність вакантних посад у штаті апарату.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що звільнення старшого сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського-водія полку поліції особливого призначення № 1 зі служби в поліції відповідно до п. 4 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» є протиправним.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Згідно зі ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено обґрунтованості та правомірності наказу Головного управління Національної поліції у м.Києві від 17.05.2016 р. № 463 о/с, яким старшого сержанта поліції ОСОБА_1 поліцейського-водія полку поліції особливого призначення № 1 звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 4 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», його відповідності вимогам статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки він винесений не у відповідності та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; необґрунтовано, тобто без урахування фактичних обставин, що мають значення для прийняття рішення; непропорційно, тобто без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для позивача та цілями, на досягнення яких було спрямоване це рішення, а тому зазначений наказ в оскаржуваній частині є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

За нормами п. 24 Положення у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

В даному випадку відшкодування грошового забезпечення здійснюється по день ухвалення судового рішення з огляду на тривалий час розгляду справи.

Зважаючи на викладене вище, у суду наявні підстави зобов'язати Головне управління Національної поліції у м.Києві поновити позивача на посаді поліцейського-водія полку поліції особливого призначення № 1 Головного управління Національної поліції у м.Києві з 18.05.2016 р.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у м.Києві на користь позивача середньої заробітної плати, суд виходить із наступного.

Згідно пункту 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення. Розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, зазначається цифрами та у дужках словами.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до п. 5 розділу ІV цього ж Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Наведене відповідає правовій практиці Верховного Суду України, зокрема, викладеної в постановах від 21 січня 2012 року № 6-87цс11 та від 14 січня 2014 року № 21-395а13.

В той же час, постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 р. N 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

На виконання вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України Міністерством внутрішніх справ за погодженням з Міністерством соціальної політики та Міністерством фінансів розроблено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, який затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року N 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за N 669/28799 (надалі - Положення № 260).

Відповідно до п. 4 названого Положення грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади в Національній поліції, та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.

Відповідно до п.п. 5, 6 Положення № 260 підставою для виплати грошового забезпечення є наказ керівника (начальника) органу, закладу, установи Національної поліції (далі - орган поліції) про призначення на посаду поліцейського відповідно до номенклатури посад, наказ ректора ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу поліції та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат.

Грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.

Відповідно до п. 9 Положення № 260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, розрахунок середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу повинен здійснюватися шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний останній місяць роботи на кількість календарних днів у цьому місяці та множенні отриманої суми на кількість робочих днів за період вимушеного прогулу.

Таким чином, з урахуванням листа Міністерства праці та соціальної політики України від 20 липня 2015 №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» період вимушеного прогулу становить 159 р.д. (травень 10, червень 20, липень 21, серпень 22, вересень 22, жовтень 20, листопад 22, грудень 22).

З урахуванням листа Міністерства праці та соціальної політики України від 05.08.2016 р. N 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» період вимушеного прогулу становить 204 р.д. (січень 20, лютий 20, березень 22, квітень 19, травень 20, червень 21, липень 21, серпень 22, вересень 21, жовтень 18).

Так, враховуючи дані наявної у матеріалах справи довідки про доходи № 2408 від 08.06.2016 р., розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 становить 5 639,77 (останній повний місяць)/30 к.д. = 187,99 грн.

Отже сума середнього заробітку за даний період із моменту звільнення до моменту прийняття у справі судового рішення по суті, яка підлягає виплаті позивачу становить 68 2405,37 грн. (187,99 грн. х 363 (204+159) р.д. вимушеного прогулу).

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, зважаючи на вище викладене, суд приходить до висновку, що негайному виконанню підлягає постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського - водія полку поліції особливого призначення № 1 з 18 травня 2016 року та стягнення на його користь із Головного управління Національної поліції у м.Києві середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що дорівнює 5 639,70 грн.

Водночас, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в розмірі 7 830,00 грн. з огляду на наступне.

Так, поняття моральної шкоди визначено у ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України.

За приписами ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

До випадків, які містяться у ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України, наведені позивачем у позові обставини не відносяться.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленумом Верховного Суду України від 32 березня 1995 року №4 (із змінами і доповненнями від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд у таких спорах повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу що позивається із таким позовом.

За змістом ч. 1 ст. 70 і 71 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між бездіяльністю відповідача та завданням йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

Отже, відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного наказу, а тому позовні вимоги суд вважає частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи наведене, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у м.Києві № 463 о/с від 17 травня 2016 року в частині звільнення зі служби в поліції відповідно до п. 4 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» старшого сержанта поліції ОСОБА_1, поліцейського - водія полку поліції особливого призначення № 1.

3. Зобов'язати Головне управління Національної поліції у м.Києві поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського - водія полку поліції особливого призначення № 1 з 18 травня 2016 року.

4. Зобов'язати Головне управління Національної поліції у м.Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 18 травня 2016 року по 26 жовтня 2017 року в розмірі 68 240,37 (шістдесят вісім тисяч двісті сорок гривень 37 копійок.

5. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді поліцейського - водія полку поліції особливого призначення № 1 з 18 травня 2016 року та виплати йому заробітної плати за час перебування у вимушеному прогулі в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 5 639,70 грн.

6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Я.І. Добрянська