Справа № 815/4217/17
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2017-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4217/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

секретар судового засідання Станкова О.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЗИНГ» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу №2245 від 20.06.2017 року, визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.07.2017 року №, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЗИНГ» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу №2245 від 20.06.2017 року «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки «ТОВ «РАЙЗИНГ», визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.07.2017 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 217624,22 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 108812,10 грн., яке прийнято на підставі акту «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЗИНГ» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість з платником податків ТОВ «КРОК-М» (код за ) за листопад 2016 року» від 05.07.2017 року №759/15-32-14-07/32428621.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що наказ начальника ГУ ДФС в Одеській області №2245 від 20.06.2017 року, на підставі якого було проведено перевірку є протиправним, оскільки на поданий відповідачем запит від 06.03.2017 року, позивач надав відповідь листом від 15.05.2017 року, яким повідомив про неможливість його виконання, у звязку з тим, що на думку позивача, вказаний запит було складено з порушенням вимог законодавства, а тому такий наказ підлягає скасуванню як незаконний. Також, позивач посилається на те, що підставою для визначення Головним управлінням ДФС в Одеській області порушення позивачем податкового законодавства слугували хибні доводи перевіряючих стосовно того, що договір з ТОВ «КРОК-М» не опосередковано реальним виконанням операцій, що становлять предмет договору та здійснення позивачем нібито безпідставного документального оформлення нереальних господарських операцій з ТОВ «КРОК-М», що, на думку податкового органу, свідчить про штучне формування позивачем податкового кредиту та посилання відповідача на контрагента позивача, який не має можливості надання послуг, що повязане з відсутністю належної кількості трудових ресурсів на підприємстві контрагенті, а також в порушення п.1 ст.9 ЗУ Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» відповідачем вказано про безпідставне відображення позивачем інформації в облікових регістрах по взаємовідносинам з ТОВ «КРОК-М», оскільки відображена інформація в бухгалтерському обліку не ґрунтується на первинних документах у звязку з не наданням позивачем належним чином оформлених актів наданих послуг, сплати по рахункам. На погляд перевіряючих, надані позивачем документи не можуть за змістом п.44.1 ст.44 ПКУ вважатися документами для підтвердження даних обліку і звітності, а отже, оскільки ТОВ «КРОК-М» не могло надати послуги у звязку з відсутністю необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінських, виробничих активів, а посадовими особами позивача нібито не було представлено до перевірки належним чином оформлених документів, які б підтверджували, що здійснені ними витрати по взаємовідносинам з ТОВ «КРОК-М» повязані безпосередньо з власною фінансово-господарської діяльністю підприємства. Відповідачем також робиться висновок про порушення ТОВ «КРОК-М» п.п. «а» п.198.1 та абзаців 1 та 2 п.п. 198.3 ст.198 ПКУ, у звязку з чим платником завищено податковий кредит на загальну суму 217624,22 грн., при цьому, яке відношення позивач має до порушення ТОВ «КРОК-М» вимог законодавства, є незрозумілим. Поряд з наведеним, відповідач в ході перевірки встановив, що податкові накладні, виписані постачальником ТОВ «КРОК-М» на рахунок позивача, а саме: №№30114-30120 від 30.11.2016 року на загальну суму 1 305 745,32 грн., в т.ч. ПДВ у сумі 217624,22 грн., на порушення Порядку, передбаченого Наказом №1307 від 31.12.2015 року оформлені невірно, а саме невірно вказано опис (номенклатура) товарів/послуг, тобто зазначена номенклатура не відповідає документам придбання договору між позивачем та ТОВ «КРОК-М», відповідно до якого предметом є надання послуг з супроводження вантажів, що перевозяться залізничним транспортом по території України, а у податкових накладних номенклатура послуги послуги з охорони та перевезення вантажів та податковим органом робиться висновок про порушення позивачем п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.3 ст.198, п.200.2 ст.200, п.201.10 ст.201 ПКУ, що призвело до заниження позивачем податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету у сумі 217624,22 грн. за листопад 2016 року.

Позивач зазначає, що податкове повідомлення-рішення є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки прийняті відповідачем на підставі висновків, які ґрунтуються не на первинних облікових звітних документах, а виключно на припущеннях. Так, в якості доказу не підтвердження реального виконання господарських операцій є припущення податкового органу про неможливість реального виконання правочинів через відсутність кваліфікованого персоналу, основних фондів враховуючи зміст та технологічну специфіку наданих операцій. Позивач вважає, що зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит з податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, оскільки Податковий кодекс України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо, а враховуючи вимоги Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, зареєструвати податкову накладну по безтоварним операціям взагалі неможливо.

Так, позивач вказує, що має в наявності всі первинні документи, що відповідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтверджують здійснення господарських операцій з ТОВ «КРОК-М», які надавались при проведенні перевірки та відображені в акті, що свідчить про відсутність порушень податкового законодавства з боку позивача, необґрунтованість та протиправність винесення відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а факт реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі є беззаперечним доказом їх складання у відповідності до статті 201 Податкового кодексу України. Так, податковий орган в акті перевірки ставить під сумнів достовірність даних, вказаних в первинних документах, а також зазначає про їх невідповідність вимогам чинного законодавства, однак зазначені податкові накладні належним чином зареєстровані в ЄДРПН, а не визначати їх на підставі того, що номенклатура не в повній мірі відповідає договору є незаконним, при цьому в обґрунтування висновків відповідачем не наведено обставин, які б доказували безтоварність операцій. Отже, оскільки позивач виконав усі зобовязання за господарським договором та сплатив на користь контрагента суми грошових коштів за поставлені товари (послуги) з урахуванням сум податку на додану вартість, що дає право на віднесення таких сум до податкового кредиту позивача.

З урахуванням наведеного, позивач вважає, що достовірність декларацій ставиться під сумнів відповідачем з безпідставних тверджень, які спростовуються наявними письмовими доказами, у звязку з чим сума грошового зобовязання, визначена оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням є безпідставною.

Представник відповідача надала до суду заперечення (а.с. 25-33 т.4), в яких зазначила, що на підставі пп. 20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.78.1.4 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, відповідно до наказу від 20.06.2017 р. № 2245, виданого ГУ ДФС в Одеській області та направлень від 20.06.2017 року №3020/14-07 та №3021/14-07, проведено перевірку позивача, за результатом якої складено акт «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЗИНГ» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість з платником податків ТОВ «КРОК-М» (код за ) за листопад 2016 року» від 05.07.2017 року №759/15-32-14-07/32428621.

В ході перевірки встановлено порушення позивачем п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.3 ст.198, п.200.2 ст.200, п.201.10 ст.201 ПКУ, що призвело до заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за період листопад 2016 року на загальну суму 217624,22 грн. Так, по взаємовідносинам з вказаним контрагентом у позивача рахується кредиторська заборгованість відповідно до журналу-ордеру по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» і станом на 22.06.2017 року складає 5097055,3 грн. основний вид діяльності контрагента неспеціалізована оптова торгівля, а середньооблікова кількість працівників 4 особи, отже, у звязку з недостатністю трудових ресурсів ТОВ «КРОК-М» не могло виконувати будь-які операції з постачання/надання послуг у визначеному обсязі. Так, до перевірки не було надано первинну документацію щодо підтвердження факту приймання вантажу під супровід працівниками ТОВ «КРОК-М», що дає підстави вважати відсутність початку надання послуг з супроводу вантажу і, як наслідок неможливість виконання послуг по податковим накладним від 30.11.2016 року №№30114-30120, поряд з цим, акти приймання-передачі вантажу, що передбачено умовами договору, також не надані. Беручи до уваги, що предметом договору є надання послуг з супроводження вантажу, ТОВ «РАЙЗИНГ» не укладало договору транспортування супроводжуваного вантажу, що перевозиться залізничним транспортом по території України, що унеможливлює виконання обовязків виконавця контрагента позивача. Так, надані акти приймання-передачі підписані працівниками ТОВ «РАЙЗИНГ» із зазначенням ПІБ осіб, які прийняли вантажі і скріплені печаткою, проте к вказані документи підписані і скріплені печаткою контрагента без зазначення ПІБ, також встановлено розбіжності в станціях приймання і передачі згідно з наказами про відрядження працівників позивача. До перевірки не була надана первинна документація, яка підтверджувала факт походження вантажу за договором супроводження, інформації щодо отримання позивачем вантажу тощо. Податкові накладні, виписані постачальником ТОВ «КРОК-М» на рахунок позивача, а саме: №№30114-30120 від 30.11.2016 року на загальну суму 1 305 745,32 грн., в т.ч. ПДВ у сумі 217624,22 грн., на порушення Порядку, передбаченого Наказом №1307 від 31.12.2015 року оформлені невірно, а саме невірно вказано опис (номенклатура) товарів/послуг, тобто зазначена номенклатура не відповідає документам придбання договору між позивачем та ТОВ «КРОК-М», відповідно до якого предметом є надання послуг з супроводження вантажів, що перевозяться залізничним транспортом по території України, а у податкових накладних номенклатура послуги послуги з охорони та перевезення вантажів. Позивачем не зазначено у позові жодного доказу та нормативного обґрунтування порушень відповідачем норм чинного законодавства.

Таким чином, вищенаведене свідчить про наявність порушень з боку позивача та у звязку з встановленим порушеннями відповідачем прийнято оскаржуване повідомлення-рішення, а отже, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 3 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанцій без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У звязку з відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справу вирішено розглянути в порядку ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Так, у період з 21.06.2017 р. по 27.06.2017 р. на підставі пп. 20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.78.1.4 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, відповідно до наказу від 20.06.2017 р. № 2245, виданого ГУ ДФС в Одеській області та направлень від 20.06.2017 року №3020/14-07 та №3021/14-07, головним державним ревізором-інспектором відділу позапланових перевірок ризикових платників управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_1 та головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок ризикових платників управління аудиту ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_2 проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «РАЙЗИНГ» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість з платником податків підтвердження взаємовідносин з платниками податків ТОВ «КРОК-М» (код за ) за листопад 2016 року», за результатами якої складено акт перевірки від 05.07.2017 року №759/15-32-14-07/32428621 (а.с. 38-55 т.4).

Зазначеним актом перевірки встановлено порушення ТОВ «РАЙЗИНГ» п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.3 ст.198, п.200.2 ст.200, п.201.10 ст.201 ПКУ, що призвело до заниження позивачем податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету у сумі 217624,22 грн. за листопад 2016 року (а.с.55 т.4).

За результатом адміністративного оскарження висновків акту перевірки (а.с.63-66 т.1), листом ГУ ДФС в Одеській області від 21.07.2017 року №6822/10/15-32-14-07-12, висновки акту залишено без змін (а.с.64-69 т.4).

На підставі встановлених порушень та вказаного акту перевірки ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 26.07.2017 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 217624,22 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 108812,10 грн. (а.с. 14 т.1).

Суд, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесеного на підставі таких висновків податкового повідомлення-рішення на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, вважає податкове повідомлення-рішення від 26.07.2017 року № протиправними та таким, що не відповідає суті виявлених порушень з огляду на наступне.

Судом встановлено, що у періоді, який перевірявся податковим органом, ТОВ «РАЙЗИНГ» мало господарські відносини з ТОВ «КРОК-М» і відобразило податковий кредит по вказаному контрагенту.

Так, висновок податкового органу щодо порушення позивачем п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.3 ст.198, п.200.2 ст.200, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, повязується з неопосередкованістю реального виконання операцій, що становлять предмет договору та здійснення позивачем безпідставного документального оформлення нереальних господарських операцій з ТОВ «КРОК-М», що, на думку податкового органу, свідчить про штучне формування ТОВ «РАЙЗИНГ» податкового кредиту, а також посилання перевіряючих на контрагента позивача, який не має можливості надання послуг, що повязане з відсутністю належної кількості трудових ресурсів на підприємстві. Також, в порушення п.1 ст.9 ЗУ Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідач вказує про безпідставне відображення позивачем інформації в облікових регістрах по взаємовідносинам з ТОВ «КРОК-М», оскільки відображена інформація в бухгалтерському обліку не ґрунтується на первинних документах у звязку з не наданням належним чином оформлених актів наданих послуг, сплати по рахункам. На погляд перевіряючих, надані позивачем документи не можуть за змістом п.44.1 ст.44 ПКУ вважатися документами для підтвердження даних обліку і звітності, а отже, оскільки ТОВ «КРОК-М» не могло надати послуги у звязку з відсутністю необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінських, виробничих активів, а посадовими особами позивача не представлено до перевірки належним чином оформлених документів, які б підтверджували, що здійснені ними витрати по взаємовідносинам з ТОВ «КРОК-М» повязані безпосередньо з власною фінансово-господарської діяльністю підприємства. Відповідачем також робиться висновок про порушення ТОВ «КРОК-М» п.п. «а» п.198.1 та абзаців 1 та 2 п.п. 198.3 ст.198 ПКУ, у звязку з чим платником завищено податковий кредит на загальну суму 217624,22 грн. Поряд з наведеним, відповідач в ході перевірки встановив, що податкові накладні, виписані постачальником ТОВ «КРОК-М» на рахунок позивача, а саме: №№30114-30120 від 30.11.2016 року на загальну суму 1 305 745,32 грн., в т.ч. ПДВ у сумі 217624,22 грн., на порушення Порядку, передбаченого Наказом №1307 від 31.12.2015 року оформлені невірно, а саме невірно вказано опис (номенклатура) товарів/послуг, тобто зазначена номенклатура не відповідає документам придбання договору між позивачем та ТОВ «КРОК-М», відповідно до якого предметом є надання послуг з супроводження вантажів, що перевозяться залізничним транспортом по території України, а у податкових накладних номенклатура послуги послуги з охорони та перевезення вантажів.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що вони підтверджують вчинення дій щодо виконання договорів в межах господарської діяльності між ТОВ «РАЙЗИНГ» та ТОВ «КРОК-М», оскільки господарські операції позивача з контрагентами мали товарний (реальний) характер, придбання таких послуг підтверджувались документально, що дає право підприємству на формування податкового кредиту, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, між позивачем та його контрагентом ТОВ «КРОК-М» було укладено договір №3009/16-1 від 30.09.2016 року, предметом якого є надання послуг по супроводженню вантажу, які перевозяться залізничним транспортом по території України, згідно з умовами якого ТОВ «КРОК-М» зобовязано прийняти вантаж по акту та оформити його для супроводження, забезпечити схоронність вантажу на всьому шляху слідування з моменту прийняття до моменту видачі в пункті призначення вантажоотримувачу із складанням акту приймання-передачі, скласти акт виконаних робіт до 10 числі місяця, слідуючого за звітним, а в разі необхідності залучати сторонні організації за рахунок власних коштів для виконання власних договірних обовязків за цим договором, з умовою всієї відповідальності ТОВ «КРОК-М» перед замовником (ТОВ «РАЙЗИНГ»), а позивач має сплатити передплату в розмірі 60% на протязі 2-х банківських днів з дати виставлення рахунку виконавцем, в разі,якщо інше не обумовлено сторонами, вартість послуг визначається за домовленістю сторін та оформляється додатковими угодами до даного договору (а.с.67-70, 71-73 т.1).

На підтвердження фактичного виконання зобовязання позивачем до суду надано: заявки із зазначенням номерів вагонів та місць прийняття та передавання під супроводження №№167-177 (а.с.74-94 т.1), Акти виконаних робіт №№17-20 від 30.11.2016 року та додатки до них (а.с.96-99, 147-151 т.1, а.с.2-6, 122-126, 176-181 т.2, а.с.19-24, 107-112 т.3 ) , Акти передавання та Акти повернення вантажу (а.с.100-145, 152-251 т.1, а.с.78-120, 127-174, 182-250 т.2, а.с.1-17, 25-105, 113-202 т.3), рахунки-фактури (а.с.95, 196 т.1, а.с.1, 121, 175 т.2, а.с.18, 106 т.3).

На підтвердження використання у власній господарській діяльності наданих контрагентами послуг, позивачем представлено до суду договори, укладені між позивачем та його замовниками: ТОВ «КАТРАЛ» ОЙЛ» від 01.07.2016 року №1/07-16, ТОВ «ИМПОРТ ТРАНС СЕРВИС» від 01.09.2015 року №0209, ТОВ «ВОГ ТРЕЙДИНГ» від 04.12.2013 року №04/12-1, ТОВ «АЛЬЯНС ОЙЛ ТРЕЙДІНГ» від 02.03.2015 року №02/03-15 та ТОВ «АЛЬЯНС Ойл Україна» від 20.04.2010 року №04/20/10-1, акти виконаних робіт за вказаними договорами за листопад 2016 року (а.с.100-250 т.4, 1-92 т.5).

Судом встановлено, що за вказаними договорами предметом є надання послуг ТОВ «РАЙЗИНГ» по охороні та супроводженню вантажів.

При цьому, у позивача наявна ліцензія МВС України серії АЕ №284564 на здійснення виду господарської діяльності охоронна діяльність (а.с.99 т.4), а тому посилання відповідача на відсутність у позивача документів про походження вантажів, які супроводжувались ТОВ «КРОК-М», як підставу висновків щодо нереальності операцій та не підтвердження використання послуг у власній господарській діяльності, взагалі є безпідставним, оскільки документи про походження вантажу у субєкта, який здійснює їх супроводження або охорону не можуть та не мають бути в наявності, в той час як позивачем представлено відповідні договори, укладені з контрагентами, що і є доказом провадження такої господарської діяльності позивача.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтею 62 Податкового кодексу України ( далі - ПК України в редакції, що діяла до 01.01.2017 року) передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин; моніторингу контрольованих операцій та опитування посадових, уповноважених осіб та/або працівників платника податків відповідно до статті 39 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 20.1.4. пункту 20.1. статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1. статті 134 ПК України, обєктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Підпунктом 14.1.182 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, в тому числі, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Як передбачено пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Відтак, згідно вимог ПК України, який регулює, зокрема, відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, підставою, що позбавляє платника податків права на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, є не підтвердження його податковими накладними, або підтвердження податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 ПК України.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Так, в розумінні статті 1 Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства(ст. 1 Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої-другої статті 9 Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Так, господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень. Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

Податковий орган в акті перевірки вказує, що вбачається нереальність первинного надання послуг, оскільки наявна інформація про недостатність працюючих осіб (4 особи) для виконаних робіт та послуг такого виду і обсягу.

Твердження про відсутність у контрагента позивача трудових ресурсів, мінімальна кількість працівників також не можуть спростовувати фактичне виконання спірних операцій. Адже контролюючим органом в акті перевірки не наведено, які саме ресурси необхідні для надання спірних послуг, а також не доведено зв'язку цього факту з неможливістю виконати розглядувані послуги із залученням інших осіб та орендованого майна.

При цьому, в договорі вказано про можливість виконавця залучати сторонніх осіб для виконання умов договору.

Суд дійшов висновку, що висновки контролюючого органу про те, що усі операції позивача є безтоварними та відсутність документів, які підтверджують використання позивачем даних послуг у господарській діяльності є необґрунтованими.

Суд відзначає, що реальність проведених операцій позивача з вказаним вище контрагентам підтверджується наступними документами: договорами, видатковими накладними, податковими накладними, актами надання послуг тощо.

Податкові накладні, які відповідно до п.201.10 ПК України є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, були видані позивачу та надавали право на формування відповідного податкового кредиту.

Як вбачається з акту перевірки, також обставиною, на яку посилається відповідач, як на підставу безтоварності господарських операцій є те, що податкові накладні №№30114-30120 від 30.11.2016 року на загальну суму 1 305 745,32 грн., в т.ч. ПДВ у сумі 217624,22 грн., на порушення Порядку, передбаченого Наказом №1307 від 31.12.2015 року оформлені невірно, а саме невірно вказано опис (номенклатура) товарів/послуг, тобто зазначена номенклатура не відповідає документам придбання договору між позивачем та ТОВ «КРОК-М», відповідно до якого предметом є надання послуг з супроводження вантажів, що перевозяться залізничним транспортом по території України, а у податкових накладних номенклатура послуги послуги з охорони та супровадження вантажів.

Вказане судження перевіряючих не відповідає вимогам діючого законодавства з огляду на те, що оскільки позивачем здійснювалась охорона вказаних вантажів за договорами, а супроводження ТОВ «КРОК-М», зазначення послуг з охорони та супроводження вантажів включає в себе зміст послуги по супроводженню вантажу, а отже, не є таким, що суперечить або кардинально змінює суть виконаних робіт.

В контексті вказаного, суд наголошує, що в податковому законодавстві діє принцип індивідуальної відповідальності кожного платника податків за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Така ж позиція висловлена і в рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України", згідно якої, у разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС»АД проти Болгарії»(заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Оцінивши приєднані до справи копії первинних документів, які слугували підставою для складання висновків перевіряючими, суд доходить до висновку, що оглянуті документи не мають дефекту форми, змісту або походження, котрі в силу ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, а отже підтверджують належним чином здійснення господарських операцій між ТОВ «РАЙЗИНГ» та ТОВ «КРОК-М».

Надання податковому органу належним чином всіх оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні.

В даному випадку судом досліджено обставини, що підтверджують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та вищевказаними контрагентами, за результатами яких позивачем сформовано податковий кредит та витрати; питання щодо фактичної сплати позивачем податку на додану вартість в ціні товарів, що придбані платником податку; досліджено питання чи призвели вказані господарські операції до реальних змін майнового стану підприємства.

В той час як в акті перевірки суб'єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій з його контрагентами, про відсутність витрат позивача у спірних правовідносинах, про наявність взаємопов'язаності позивача та контрагента позивача, про несумісність предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності позивача, що зумовлює необґрунтованість висновку суб'єкта владних повноважень щодо невідповідності закону вчинених за ними господарських операцій.

Позивачем було надано належні та допустимі докази, які підтверджують правові наслідки вчинених правочинів та те, що господарські операції мали реальний характер, однак відповідачем при винесені спірного податкового повідомлення - рішення зазначене не було прийнято до уваги.

Для вирішення спору важливе значення також має встановлення факту реєстрації та перебування контрагента позивача в стані платника податку на додану вартість, що надає право такому платнику видавати податкові накладні, які є підставою для формування податкового кредиту.

Судом встановлено, що контрагент позивача на момент складання ПН був зареєстровані платником ПДВ, анулювання реєстрації платників ПДВ відповідачем в акті не відображено, до суду даних не надано, тобто в період здійснення вищенаведених господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований платником ПДВ.

В обов'язковому порядку необхідно дослідити наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку. Перевірці підлягають доводи податкового органу, що свідчать про відсутність ділової мети у діях платника податку; придбання товарів, використання яких не може мати позитивного впливу на результати господарської діяльності платника податку тощо.

Позивачем надано докази, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій між позивачем та вищевказаними контрагентами, за результатами яких позивачем сформовано податковий кредит та витрати, а також товар, придбаний у контрагента, використано позивачем у господарській діяльності.

У разі якщо податковий орган доведе узгодженість дій між платником та його контрагентами, які свідчать про здійснення операцій без наміру створити відповідні цим операціям правові наслідки з метою отримання податкової вигоди, або те, що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускав його контрагент, або що діяльність платника податку спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов'язань, то право платника на податковий кредит та формування витрат не можна вважати законним.

Отже, оскільки позивач виконав усі зобовязання за господарським договором та сплатив на користь контрагента суми грошових коштів за поставлені товари з урахуванням сум податку на додану вартість та відповідно до вимог законодавства задекларував їх, що не заперечувалось в акті перевірки податковим органом, дані обставини дають право на віднесення таких сум до податкового кредиту позивача.

Припущення, висновки відповідача в акті перевірки, не є підставою для позбавлення позивача, як добросовісного платника податку, права на віднесення сплачених ним у ціні товару та послуг відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Позивач виконав усі передбачені законом обов'язки щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу про проведення перевірки №2245 від 20.06.2017 року, суд вважає дану позовну вимогу безпідставною та необґрунтованою з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з п.77.1 ст.77 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла до 01.01.2017 року), документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

Відповідно до п.75.1 ст.75 ПКУ, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПКУ, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Строки проведення документальної планової перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.

Перелік матеріалів, які можуть бути підставою для висновків під час проведення документальної планової перевірки, та порядок надання платниками податків документів для такої перевірки встановлено статтями 83, 85 цього Кодексу.

Порядок оформлення результатів документальної планової перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Відповідно до п.82.1 ст.82 ПКУ, тривалість перевірок, визначених у статті 77 цього Кодексу, не повинна перевищувати 30 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - 10 робочих днів, інших платників податків - 20 робочих днів.

Продовження строків проведення перевірок, визначених у статті 77 цього Кодексу, можливе за рішенням керівника контролюючого органу не більш як на 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - не більш як на 5 робочих днів, інших платників податків - не більш як на 10 робочих днів.

Так, судом встановлено, що на виконання вищенаведених приписів, відповідачем прийнято оскаржуваний накази №2245 від 20.06.2017 року та позивача ознайомлено під розпис з вказаним рішенням контролюючого органу.

Умови та порядок допуску посадових осіб контролюючих органів до проведення документальних виїзних перевірок встановлені в ст. 81 ПК України.

Дослідивши наявні у справі матеріали суд встановив, що позивачем без заперечень отримувався вказаний наказ та на підставі вказаного наказу підприємством допущено до перевірки перевіряючих.

Разом з тим суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог позивача з наступних мотивів.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 24.12.2010 №21-25а10, у разі коли платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Тобто, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Одночасно при розгляді адміністративних справ за позовами платників податків про скасування наказів про проведення позапланових невиїзних перевірок Верховний Суд України в своїх постановах від висловив від 27.01.2015 № 21-425а14, від 09.02.2016 у справі № 826/5689/13-а та від 16.02.2016 у справі № 826/12651/14 думку про те, що право платника оскаржувати рішення контролюючого органу про проведення перевірки стосовно нього не залежить від виду такої.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас абз. 2 ч. 1 наведеної статті встановлює, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на те, що висновки Верховного Суду України у постановах від 27.01.2015 № 21-425а14, від 09.02.2016 у справі № 826/5689/13-а та від 16.02.2016 у справі № 826/12651/14 були сформовані у справах з іншими обставинами (а саме за фактами призначення та проведення контролюючими органами позапланових невиїзних перевірок платників) та у сукупності з правовим аналізом норм ст. 73 ПК України (останні визначають порядок проведення невиїзних перевірок), суд відступає від правової позиції, викладеної у наведених вище постановах Верховного Суду України, та натомість враховує правову позицію Верховного Суду України з постанови від 24.12.2010 №21-25а10.

Суд приходить до висновку, що позови платників податків, спрямовані на оскарження наказів про призначення (зупинення, поновлення, продовження строків) планових виїзних перевірок, дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення таких перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки.

В іншому випадку в задоволенні відповідних позовів має бути відмовлено, оскільки правові наслідки оскаржуваних дій за таких обставин є вичерпаними, а отже, задоволення позову не може призвести до відновлення порушених прав платника податків, оскільки після проведення перевірки права платника податків порушують лише наслідки проведення відповідної перевірки.

До аналогічних висновків дійшов також Вищий адміністративний суд України в ході розгляду адміністративних справи про скасування податкових повідомлень-рішень (постанова від 16.03.2017 № К/800/54814/15, ухвали від 15.03.2017 № К/800/48663/15, від 12.04.2016 № К/800/34845/14, 04.10.2016 № К/800/8821/16).

Як свідчать наявні матеріали справи, планова виїзна перевірка позивача була проведена на підставі оскаржуваного наказу, проводилась в присутності посадових осіб позивача з врученням копії такого наказу.

Таким чином, суд вважає обставини про допущення працівника контролюючого органу до проведення позапланової виїзної перевірки товариства, проведення такої перевірки та оформлення її результатів відповідним актом перевірки, з подальшим винесенням податкових повідомлень-рішень, такими, що підтверджуються документально.

Дані обставини свідчать про те, що позивача належним чином повідомлено про проведення документальної позапланової виїзної перевірки до її початку та позивачем допущено посадових осіб відповідача до проведення такої, а тому дії відповідача щодо проведення перевірки є правомірними.

Крім того, наказ, як правовий акт індивідуальної дії, вичерпав свою дію після проведення позапланової перевірки, внаслідок чого вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Отже, враховуючи вищенаведене та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що посилання позивача на процедурні порушення, допущені відповідачем при призначенні податкової перевірки, не є в даному випадку достатньою правовою підставою для визнання протиправним наказу.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Вищого адміністративного суду України стосовно того, що факт допуску платником до перевірки посадових осіб контролюючого органу нівелює правові наслідки можливих правових порушень, допущених цим органом при призначенні податкової перевірки (ухвали суду касаційної інстанції від 25.05.2016 № К/800/53392/15, постанови від 19.04.2016 № К/800/46320/14 та від 01.12.2015 № К/800/46185/14).

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі п. 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення було винесено відповідачем без дотриманням усіх зазначених принципів, а тому воно є незаконним і підлягає скасуванню.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі встановленого, керуючись приписами ст.ст. 11, 162 КАС України, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЗИНГ» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування Наказу №2245 від 20.06.2017 року, визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.07.2017 року № задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 26.07.2017 року №.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РАЙЗИНГ» () судовий збір у розмірі 4896 /чотири тисячі вісімсот девяносто шість/ грн. 55 коп.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П. Марин