Справа № 803/1229/15-а
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" жовтня 2017 р. К/800/9396/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Приходько І.В.
Юрченко В.П.
за участю секретаряОрєшко Ю.О.
та представників сторін: від позивача Вакуліч В.В.
від відповідачаСахарчук А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуЛуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області
на постановуВолинського окружного адміністративного суду від 06.07.2015
та постановуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2015
у справі № 803/1229/15-a
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Клевер Сторс»
доЛуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Клевер Сторс» звернулось з позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 23.12.2014 за №, №, №, №.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 06.07.2015 позов задоволено частково визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року № та № повністю, № в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 13 600 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2015 постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06.07.2015 скасовано та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 23 грудня 2014 року №, №, № - повністю, № - в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 13 600 грн.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог, відповідач у квітні 2016 подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати в цій частині та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки вважає, що постанову суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У письмовому запереченні на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

На підставі розпорядження керівника апарату від 03.07.2017 № 691 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2017 справа № 803/1229/15-a була перерозподілена на суддю Борисенко І.В.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.08.2012 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт №123/22.1/38273126 від 03.12.2014;

- названим актом перевірки встановлено порушення позивачем порушення вимог пп.14.1.27, пп.14.1.36, пп.14.1.231, пп.14.1.228 п.14.1 ст.14, ст.22, ст.23, п.44.1 ст.44, п.137.1, 137.10 ст.137, п.138.1, п.138.4, п.138.6, п.138.8 ст.138 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на суму 622 641 грн.; пп.14.1.179 п.14.1 ст.14, п.187.1 ст.187, п.198.2, п.198.6 ст.198, п.201.1 с ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на суму 552 186 грн.; п.9 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» в результаті незабезпечення щоденного друкування фіскальних звітних чеків в кількості 41 Z звіт; пункти 2.2, 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004р. №637, в результаті несвоєчасного оприбуткування готівкових коштів в КОРО на підставі фіскальних звітних чеків РРО на суму 125 354,74 грн.;

- на підставі вказаних актів перевірок відповідачем було прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2014, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 778 301,25 грн. (з яких: 622 641 грн. - основний платіж та 155 660,25 грн. - штрафні санкції);

2) податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2014, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 690 232,50 грн. (з яких: 552 186 грн. - основний платіж та 138 046,50 грн. - штрафні санкції);

3) податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2014, яким до позивача за порушення п.9 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 13 940 грн.;

4) податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2014, яким до позивача за порушення п. 2.2, п. 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 626 773,7 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність визначення позивачу грошових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість, оскільки спірні господарські операції позивача з ТОВ «Західний Рітейл» та ТОВ «Пакко Холдинг» належним чином підтверджені первинними документами, складеними у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Скасовуючи податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2014 в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій на суму 13 600 грн., суд першої інстанції погодився з доводами податкового органу про порушення позивачем вимог п.9 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» в результаті незабезпечення щоденного друкування фіскальних звітних чеків в кількості 41 Z звіт, однак, дійшов висновку, що розмір фінансової санкції за вказане порушення повинен становити 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (тобто, 340,00 грн.) незалежно від кількості випадків незабезпечення виконання щоденного друку фіскальних звітних чеків.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2014 повністю, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що визначення податковим органом в спірному податковому повідомленні-рішенні застосованих штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 626 773,70 грн. є частково неправомірним, однак, таку частину оскаржуваного податкового повідомлення-рішення виокремити неможливо, а тому податкове повідомлення-рішення 23.12.2014 за № слід скасувати повністю. В іншій частині позовних вимог (щодо оскарження податкових повідомлень-рішень від 23.12.2014 за №, №, №) - суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов частково, виходив з тих же мотивів та дійшов тих же висновків, що й суд першої інстанції.

Такі висновки суду апеляційної інстанції судова колегія вважає вірними лише частково, з огляду на таке.

Оскільки згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) кореспондується з положеннями Податкового кодексу України.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

За змістом п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Отже, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем укладено договір поставки товарів №131-12 від 01.11.2012 з ТОВ «Пакко Холдинг» та договір поставки товарів №211112-2п від 21.11.2012 з ТОВ «Західний Рітейл».

Дослідивши подані позивачем докази, в тому числі первинні документи (договори поставки, податкові та видаткові накладні, платіжні доручення, товарно-транспортні накладні) судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що вони відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Також, судами встановлено відсутність будь-яких порушень вимог податкового законодавства при оформленні податкових накладних, виписаних ТОВ «Пакко Холдинг» та ТОВ «Західний Рітейл».

Колегія суддів касаційної інстанції вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що поданими позивачем доказами підтверджено факт здійснення спірних операцій, що мають реальний характер.

Щодо спірних правовідносин, які виникли з приводу висновків відповідача про заниження позивачем суми доходу з податку на прибуток, в результаті продажу товарів за цінами, нижчими від їх собівартості, колегія суддів касаційної інстанції виходить з такого.

Згідно п.135.1 ст.135 названого Кодексу доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

За змістом п.135.2 ст.135 названого Кодексу доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. 135.2.

Дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу (пп.135.4.1 п.135.4 ст.135 названого Кодексу).

Згідно пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 названого Кодексу господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Наведені норми податкового законодавства не встановлюють обмежень на формування собівартості реалізованих товарів залежно від розміру доходу від їх реалізації.

При цьому, збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності як негосподарської, оскільки неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така окрема операція не пов'язана з господарською діяльністю підприємства, адже при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції.

Визначальним в даному випадку є саме наявність мети на отримання прибутку та здійснення суб'єктом господарювання діяльності у відповідності з визначеними цілями.

Так, судом першої інстанції встановлено та не спростовано відповідачем, що згідно таблиці перевищення витрат над доходами витрати позивача у ІV кварталі 2012 року, І-ІІ кварталах 2013 року перевищували доходи, однак, у ІІІ-ІV кварталах 2013 року спостерігається поступове перевищення доходів над витратами.

Отже, колегія суддів касаційної інстанції вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності законних підстав для скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 23.12.2014.

В частині правовідносин, які стали підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2014, колегія суддів касаційної інстанції виходить з такого.

Згідно п.9 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) зобов'язані щоденно друкувати на РРО фіскальні звітні чеки і забезпечувати їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій.

Судами попередніх інстанцій встановлено та не заперечується позивачем, що платником податків не забезпечено щоденне друкування на РРО фіскальних звітних чеків за 28.05.2013, 14.06.2013, 11.08.2013, 13.08.2013, 25.08.2013, 19.09.2013, 22.09.2013, 25.10.2013, 01.11.2013, 03.11,2013, 08.11.2013, 30.11.2013, 26.12.2013 (КОРО №/1), 27.10.2013 (КОРО №/1), 02.05.2013, 08.05.2013, 11.07.2013, 01.08.2013, 07.08.2013, 08.08.2013, 15.08.2013, 09.09.2013 (КОРО №/1), 14.09.2013, 21.09.2013 (КОРО №/2), 24.08.2013, 26.12.2013 (КОРО №/1), 09.11.2012, 12.11.2012, 18.11.2012 (КОРО №/1), 07.12.2013 (КОРО №/1), 28.07.2014 (КОРО №/1), 27.10.2013 (КОРО №/1), 27.10.2014 (КОРО №/1), 27.10.2013 (КОРО №), 21.08.2013, 27.10.2014 (КОРО №/1), 11.05.2013, 03.06.2013, 04.06.2014, 09.10.2013, 27.10.2014 (КОРО №/1).

За змістом п.4 ст.17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» у разі невиконання щоденного друку фіскального звітного чеку або його незберігання до суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Не виконуючи протягом певного періоду часу обов'язок щодня друкувати фіскальний звітний чек, суб'єкт підприємницької діяльності вчиняє продовжуване порушення, а не зберігаючи цей чек у книзі обліку розрахункових операцій - триваюче.

Враховуючи, що згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, за дії (бездіяльність), які у своїй сукупності складають єдине продовжуване чи триваюче правопорушення, можливо притягнути до відповідальності лише один раз.

Отже, за вчинення порушень, передбачених п.4 ст.17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», податковий орган може застосувати лише одну фінансову санкцію у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від кількості виявлених під час перевірки суб'єкта підприємницької діяльності, який здійснює розрахункові операції за товари (послуги), випадків невиконання щоденного друку фіскального звітного чеку та/або його незберігання в книзі обліку розрахункових операцій.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції вважає вірними висновки суду апеляційної інстанції про те, що до позивача має бути застосована штрафна санкція на суму 340 грн., а тому податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2014 підлягає скасуванню в частині застосування штрафних санкцій на суму 13 600 грн.

Щодо правовідносин, які стали підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2014, колегія суддів касаційної інстанції виходить з такого.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем несвоєчасно (не в день одержання) оприбутковано готівкові кошти в КОРО на підставі фіскальних звітних чеків РРО на суму 125 354,74 грн., а саме: 24.08.2013 на суму 5 717,75 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 25.08.2013 №3 (РРО №/1), 26.12.2013 на суму 9 501,20 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 27.12.2013 №128 (РРО №/1), 09.11.2012 на суму 1 882,62 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 10.11.2013 №1 (РРО №/1), 12.11.2012 в сумі 4 969,14 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 13.11.2013 №4 (РРО №/1), 18.11.2012 на суму 3 246,82 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 19.11.2013 №10 (РРО №/1), 07.12.2013 на суму 4 412,20 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 08.12.2013 №109 (РРО №/1), 28.07.2014 на суму 6 728,85 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 29.07.2013 №00067 (РРО №031813281/11), 27.10.2013 на суму 7 428,24 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 28.10.2013 №129 (РРО №/1), 27.10.2013 в сумі 12 951,86 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 28.10.2013 №184 (РРО №/1), 27.10.2013 в сумі 10 313,51 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 28.10.2013 №259 (РРО №), 21.08.2013 на суму 7 635,855 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 22.08.2013 №13 (РРО №/1), 27.10.2013 на суму 10 395,34 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 28.10.2013 №82 (РРО №/1), 11.05.2013 на суму 7 670,17 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 12.05.2013 №89 (РРО №/1), 03.06.2013 на суму 8 698,04 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 04.06.2013 №112 (РРО №/1), 04.06.2014 на суму 7 733,98 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 05.06.2013 №113 (РРО №/1), 09.10.2013 на суму 7 318,57 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 10.10.2013 №246 (РРО №/1), 27.10.2014 на суму 8 749,60 грн. відповідно до фіскального звітного чеку від 28.10.2013 №64 (РРО №/1).

Згідно абз.3 п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням розрахункової книги оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у КОРО на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних розрахункової книги).

Відповідно п.1 Указу Президента України від 12.06.1995 №436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» встановлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються НБУ, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, зокрема за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає вірним висновок суду апеляційної інстанції про те, що у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО оприбуткуванням готівки є сукупність таких дій: фіксація повної суми фактичних надходжень готівки у фіскальних звітних чеках РРО та відображення на їх підставі готівки у КОРО. Невиконання будь-якої з цих дій є порушенням порядку оприбуткування готівки.

Також, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що фінансові санкції, застосовані на підставі п.1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за по рушення норм з регулювання обігу готівки» № 436/95 від 12.06.1995, в розумінні ст.238, ст.239 Господарського кодексу України є адміністративно-господарськими санкціями, застосування яких можливе лише в межах строків, встановлених статтею 250 Господарського кодексу України. А тому, застосування до позивача штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки у період до 24.12.2013 здійснено відповідачем після закінчення одного року з дня його вчинення, тобто, поза межами строків, встановлених ст.250 ГК України, та є неправомірним. А відтак, визначення податковим органом у спірному податковому повідомленні-рішенні застосованих штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 626 773,70 грн. є частково неправомірним.

При цьому, судова колегія зазначає, що у відповідності до вищенаведених норм, за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) у касах готівки фінансові санкції у вигляді штрафу застосовуються за кожне встановлене порушення - у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини по справі в цій частині спірних правовідносин (про наявність порушення позивачем правил оприбуткування готівки) та застосувавши відповідні норми матеріального права, не встановив належним чином усіх обставин справи, що підлягали встановленню, та, внаслідок цього, дійшов помилкового висновку про повне звільнення позивача від відповідальності за наявне порушення у зв'язку з неможливістю виокремити розмір штрафних санкцій, які неправомірно застосовані до позивача за податковим повідомленням-рішенням № від 23.12.2014.

Згідно п.4 ч.1 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України одним з принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі.

Відповідно до ст.138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Для встановлення обставин, зазначених у частині першій цієї статті, у судовому засіданні заслуховуються пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, досліджуються письмові та речові докази, у тому числі носії інформації із записаною на них інформацією, висновки експертів.

Як вбачається з матеріалів справи, штрафні санкції, які застосовані до позивача за податковим повідомленням-рішенням № від 23.12.2014, є сумою, що розрахована контролюючим органом з врахуванням усіх вчинених позивачем порушень касової дисципліни, що встановлені актом перевірки №123/22.1/38273126 від 03.12.2014.

Таким чином, під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно витребувати у відповідача та дослідити розрахунок штрафних санкцій, на підставі якого контролюючим органом було прийняте податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2014, внаслідок чого встановити дійсний розмір штрафних санкцій, який відповідачем правомірно (в межах строків, встановлених ст.250 ГК України) застосовано до позивача за вчинені ним порушення п.2.2, п.2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, що встановлені актом перевірки №123/22.1/38273126 від 03.12.2014.

У відповідності до ч.4 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що, оскільки суд апеляційної інстанції частково не виконав покладених на нього функцій і не перевірив належним чином законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині спірних правовідносин, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2015 в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2014 підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині - постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2015 підлягає залишенню без змін у відповідності до ст.224 КАС України.

Під час нового розгляду справи в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2014 суду апеляційної інстанції необхідно врахувати вищевикладене, всебічно і повно перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і, в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 220, 221, 223, 224, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області задовольнити частково.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2015 у даній справі в частині задоволення позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 23.12.2014 скасувати та справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

3. В іншій частині - постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2015 залишити без змін.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді І.В. Приходько

В.П. Юрченко