Справа № П/811/567/17
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 жовтня 2017 рокусправа № П/811/567/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Лащенка Р.В.,

за участю представників:

позивача: не зявився,

відповідача: не зявився,

третьої особи: не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 червня 2017 року

у справі №П/811/567/17

за позовом ОСОБА_1

до територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області

третя особа Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся у Кіровоградський окружний адміністративний суд з позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області про визнання протиправною бездіяльності щодо нездійснення нарахування суддівської винагороди виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік», стягнення недоплаченої суддівської винагороди за березень 2017 року в розмірі 16000,00 гривень.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 червня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сторони, третя особа будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ОСОБА_1 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, просить справу розглянути справу за його відсутності.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області звернулося до суду апеляційної інстанції з клопотанням про розгляд справи без участі представника відповідача.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є суддею Ленінського районного суду м. Кіровограда, що підтверджується Указом Президента України від 13 липня 2010 року №767/2010 «Про призначення суддів» та наказом голови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 серпня 2010 року № 93-о (а.с.8-11).

На час виникнення спірних відносин, суддя Ленінського районного суду м. Кіровограда Мягкий Олексій Вікторович кваліфікаційне оцінювання не проходив.

Відповідно до інформації щодо суми суддівської винагороди виплаченої судді Ленінського районного суду м. Кіровограда Мягкому Олексію Вікторовичу за березень 2017 року в розрізі її складових від 03 квітня 2017 року наданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області судді Мягкому Олексію Вікторовичу за березень 2017 року виплачено суддівську винагороду у розмірі посадового окладу, що становить 16000,00 гривень (а.с.12).

Вважаючи протиправним обрахунок його суддівської винагороди із розрахункової величини в розмірі 1600,00 гривень, визначеної пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесених змін до деяких законодавчих актів України», а не із розміру мінімальної заробітної плати, як то вказано в Законі України «Про судоустрій та статус суддів», позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що застосування відповідачем під час визначення розміру суддівської винагороди ОСОБА_1 пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII та невиконання пункту 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VШ є такими, що порушують право позивача на належний рівень суддівської винагороди.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з позицією суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Разом з цим, пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст.529; 2015 р., №№18 - 20, ст.132 із наступними змінами).

Згідно з частинами 1, 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний суд України» та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами; посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Частина 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ на час прийняття цього Закону, визначала базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду 30 мінімальних заробітних плат.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII внесені зміни до частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ в частині розрахункової величини та відповідно розрахункова величина - мінімальна заробітна плата змінена на прожитковий мінімум.

Аналогічні зміни відбулися й у пункті 24 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ.

Також пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Таким чином, з 01 січня 2017 року часу набрання чинності вказаним законом, розмір посадового окладу суддів, як тих що пройшли кваліфікаційне оцінювання, так і тих, що не пройшли його визначається відповідачем з розрахункової величини 1600 грн.

Відповідно до положень Законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI та від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат.

До 01 січня 2017 року обидва закони визначали розмір посадового окладу судді у мінімальних заробітних платах, що дає можливість зробити висновок, що мінімальна заробітна плата застосовувалася законодавцем як розрахункова величина.

Ця ж розрахункова величина застосовувалася для розрахунку заробітної плати іншим особам, що працювали в державній сфері управління, а також для визначення розміру обовязкових платежів для доступу до публічних послуг держави та місцевого самоврядування (державне мито, судовий збір), санкцій (штрафів) та іншого.

Досліджуючи мету прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII слід наголосити, що акт направлений на підвищення мінімальних стандартів, запроваджених в Україні, в тому числі і заробітної плати; та, з огляду на положення Закону України «Про бюджет України на 2017 рік», розмір заробітної плати зріс вдвічі.

Наслідком цих змін, стала зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум, яка стала використовуватися у розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата, а також у розрахунку інших платежів та санкцій.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII зміни зазнав не розмір суддівської винагороди, у формулі розрахунку якої як розрахункова величина була закладена мінімальна заробітна плата, а лише розрахункова величина.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на вже вказаний алгоритм розрахунку суддівської винагороди, який за Законами України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI та від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ є однаковим, тому і розрахункова величина має бути однаковою.

Так, згідно зі статями 7, 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» розміри прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 грудня 2016 року становить 1600 гривень, розмір мінімальної заробітної плати також становить 1600 гривень.

Відповідно до статей 7, 8 Закону України Про державний бюджет України на 2017 рік розміри прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становить 1600 гривень, розмір мінімальної заробітної плати - 3200 гривень.

Таким чином, до 01 січня 2017 року розмір посадового окладу судді становив 16000 гривень (10 х 1600 гривень - мінімальна заробітна плата), з 01 січня 2017 року розмір посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання також становить 16000 гривень (10 х 1600 гривень - прожитковий мінімум для працездатної особи).

Отже, вказаний розрахунок свідчить про незмінність розміру посадового окладу судді після зміни розрахункової величини.

Таким чином, обрахування позивачу розміру суддівської винагороди відповідає приписам чинного законодавства.

Щодо аргументів недотримання гарантії незалежності суддів в частині їх матеріального забезпечення, суд апеляційної інстанції наголошує, що загроза незалежності суддів виникає у разі зменшення виплати суддівської винагороди до такої міри, що судді не в змозі виконувати покладену на них конституційну функцію відправлення правосуддя.

В той же час, наведені судом розрахунки свідчать про стабільність розміру суддівської винагороди позивача.

Не змінюючи власних висновків, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне перевірити вплив законодавчої зміни розрахункової величини, застосованої при визначенні посадового окладу позивача на його права, закріплені в статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший Протокол до Конвенції), яка відповідно до Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства.

У статті 1 Першого Протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський суд з прав людини розробляючи висновки по справах завжди спирається на вироблену власну практику, в якій закладені принципи, які стосовно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції полягають у тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути законним і переслідувати легітимну мету (вчинене в інтересах суспільства) та бути пропорційним меті, яка реалізується (досягнення справедливого балансу між вимогами загального інтересу громади та вимогами захисту основних прав особи). Необхідний баланс не буде знайдено, якщо особі або особам довелося нести індивідуальний та надмірний тягар.

Суддівська винагорода позивача підпадає під дію статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

Проте, необхідно зясувати, чи може вважатися майном твердження позивача, що він має право на суддівську винагороду в розмірі визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ на час його прийняття, тобто в кратному розмірі від мінімальної заробітної плати.

У справі Panfile проти Румунії (заява 13902/11, рішення від 20 березня 2012 року пункт 18) Європейський суд з прав людини визнав, що стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції, не може тлумачитися як така, що дає особі право на заробітну плату певного розміру.

Також, у справі Суханов та Ільченко проти України (заяви №№68385/10 та 71378/10, рішення від 26 червня 2014 року, пункт 35) Європейський суд з прав людини нагадав, що за певних обставин законне сподівання на отримання активу також може захищатися статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має законне сподівання, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Крім того, у справі ОСОБА_2 проти України (заява №43331/12, ухвала від 03 червня 2014 року, пункти 25, 26) Європейський суд з прав людини, спираючись на власні принципи зробив висновок, що стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. «Вимога» може становити «майно» у розумінні статті 1 Першого Протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. Отже, зменшення або припинення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном. У цій справі, з огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою.

Накладаючи ці принципи на обставини справи, суд апеляційної інстанції констатує, що

суддівська винагорода в розмірі визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ на дату його прийняття не може становити майно у значенні практики Європейського суду з прав людини, оскільки вимога позивача стосується конкретної суми та національне законодавство не містить достатнього підґрунтя для її виплати, з огляду на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII.

Зміна розрахункової величини Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, яка не призвела до фактичного зменшення суддівської винагороди, а лише не виправдала очікування позивача отримувати з 01 січня 2017 року суддівську винагороду у двічі більшому розмірі мала під собою «суспільний інтерес», повязаний з підвищенням соціальних стандартів.

Розглядаючи питання балансу інтересів позивача та суспільства, суд апеляційної інстанції визначає вирішальним зміну розрахункової величини щодо усіх осіб, працюючих в сфері державного управління без виділення осіб, працюючих в судовій гілці влади. Інший підхід призвів би до несправедливого розподілу коштів на утримання всього державного апарату.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на тимчасовість цих заходів, які полягають у виплаті суддівської винагороди у розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI до проходження кваліфікаційного оцінювання.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що не підвищення позивачу суддівської винагороди з 01 січня 2017 року не становить загрози для суддівської незалежності, не порушує принципу пропорційності, а позивач не зазнав надмірного тягаря. Тому, стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції не є застосовною до правовідносин, що є предметом розгляду судом.

Враховуючи наведе, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог, що є підставою для прийняття рішення про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному зясуванні обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, з порушенням норм матеріального права, що є підставою для скасування постанови суду з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області задовольнити.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07 червня 2017 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим