Справа № 815/4949/17
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4949/17
У Х В А Л А

17 жовтня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Сердюк І.С.

сторін:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третя особа не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Комінтернівського районного суду Одеської області, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності відповідача, зобовязання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

В судовому 17.10.2017 року представник відповідача заявив, що справа підлягає закриттю, оскільки юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Позивач заперечував щодо закриття провадження по справі і зазначив, що звернувся до суду на підставі Конституції України.

Розглянувши подане клопотання суд вважає за необхідне відмовити в його задоволенні з огляду на наступне.

Частина перша статті 157 КАС України містить вичерпний перелік підстав для закриття провадження в адміністративній справі:

1) якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства;

2) якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом;

3) якщо сторони досягли примирення;

4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами;

5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі, а тому закриття провадження у справі з інших підстав є неприпустимим.

Представник відповідача вказує, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням того, що спірні правовідносини виникли в рамках кримінального провадження .

Нормами статей 3, 42, 134, 321, 350 Кримінального процесуального кодексу України встановлений порядок подання та розгляду клопотань в межах судового розгляду у кримінальному провадженні, а також підстави виклику учасників кримінального провадження.

Отже, до заяв і клопотань поданих учасниками кримінального провадження в межах судового розгляду кримінальної справі норми Закону України «Про звернення громадян» не застосовуються взагалі, оскільки права, про порушення яких заявлено, підлягають захисту та відновленню в межах норм кримінального процесуального права, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, що виключає наявність законних правових підстав для застосування до оскаржуваних дій судді, головуючого у кримінальній справі, та Комінтернівського районного суду Одеської області, як органу державної влади, норм адміністративного законодавства та законодавства у сфері звернення громадян.

Суд з цього приводу вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч.ч. 1, 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У відповідності до ч.1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Пунктом 7 частини 2 ст. 17 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Стаття 55 Конституції гарантує кожному право на захист своїх прав і свобод у суді, а також на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У своїх рішеннях Конституційний Суд України практично не звужує досить широке формулювання вимог статті 55 Конституції України. Згідно з його тлумаченням, кожен має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважає, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють його права і свободи чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Крім статті 55 Конституції України, що безпосередньо гарантує право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, це право випливає також з інших її статей. Зокрема, частина друга статті 3 Конституції передбачає відповідальність держави перед людиною за свою діяльність. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який у контексті адміністративної юстиції щонайменше вимагає визнання і втілення у життя таких вимог:

1) усі особи, фізичні чи юридичні, рівні у своїх правах;

2) кожен повинен мати змогу ознайомитися зі своїми правами та обов'язками, встановленими законом;

3) дотримання законів повинні контролювати суди, які є незалежними у своїй діяльності;

4) рішення судів належить виконувати.

В свою чергу питання про оскарження бездіяльності суду (неприйняття жодного рішення за зверненням) є таким, що не можна назвати владною управлінською функцією. Українське законодавство поки що не передбачає спеціального механізму для оскарження бездіяльності суду. Однак це, не перешкоджає адміністративним судам відкривати провадження у таких справах і розглядати їх, виходячи з положень статей 8, 55 і 124 Конституції України.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що за правилами адміністративного судочинства можна оскаржувати бездіяльність суду, що пов'язана з невчиненням дій, визначених процесуальним законом.

Реалізація такого підходу в адміністративному судочинстві є актуальною також з огляду на практику Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "Кудла проти Польщі" Європейський Суд констатував порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявник не мав у своєму розпорядженні ефективного національного засобу правового захисту, за допомогою якого він зміг би відстояти своє право на "судовий розгляд упродовж розумного строку" відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції.

Згідно зі ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини та ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням може бути здійснене також шляхом використання практики Європейського суду з прав людини.

Стосовно питання доступу до суду Суд повторює, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обовязків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя.

Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа Ґолдер проти Сполученого Королівства, рішення від 21 лютого 1975 р., серія А № 18, п. 28-36). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з п. 1 статті 6, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Brulla Gomez de la Torre v. Spain від 19 грудня 1997 р., п. 33).

Отже, на думку суду, бездіяльність відповідача по справі є формою реалізації владних повноважень (повноважень, повязаних із реалізацією публічної влади), проте водночас вони позбавлені будь-яких імперативних аспектів.

З урахуванням викладеного суд не вбачає законодавчо визначених підстав для закриття провадження по справі.

Керуючись ст. ст. 133, 157, 160-165 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника відповідача - відмовити.

Ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Потоцька Н.В.