Справа № 813/1972/13-а
Суддя: Кривенда О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

20 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача Кривенди О.В.,

суддів: Волкова О.Ф., Прокопенка О.Б., -

розглянувши заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Кіносвіт» (далі - Товариство) про перегляд Верховним Судом України судового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - Товариство, Львівська міська рада, ОСОБА_3, про визнання нечинним і скасування дозволу на виконання будівельних робіт,

в с т а н о в и л а:

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 3 жовтня 2016 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 грудня 2016 року, позов задовольнив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 31 травня 2017 року ці судові рішення залишив без змін.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, Товариство звернулося до Верховного Суду України із заявою про її перегляд з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до частини другої статті 239-2 КАС 7 вересня 2017 року суддя Верховного Суду України Гриців М.І. постановив ухвалу про залишення заяви без руху через недоліки заяви та надав строк для їх усунення до 17 жовтня 2017 року.

На виконання цієї ухвали до Верховного Суду України надійшла уточнююча заява з квитанцією про сплату судового збору.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Верховного Суду України від 17 жовтня 2017 року у зв'язку із відведенням судді Гриціва М.І. було призначено повторний автоматизований розподіл цієї судової справи, за яким її визначено судді Кривенді О.В.

17 жовтня 2017 року зазначену заяву разом із долученими матеріалами передано судді-доповідачу.

У заяві Товариство посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції положень статті 37 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» , пункту 1 Прикінцевих положень Закону України 16 вересня 2008 року № 509-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву», пунктів 18, 20 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466.

На обґрунтування заяви додано копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2013 року, 5 червня 2014 року, 15 січня 2015 року (№№ К/800/13092/13, К/9991/26692/12, К/800/9019/13 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Проте аналіз зазначених судових рішень не дає підстав для висновку про наявність неоднакового застосування судом норм матеріального права, оскільки прийняття різних за змістом судових рішень зумовлено різними конкретними фактичними обставинами, які були встановлені судами під час розгляду цих справ.

Так, в оскаржуваній ухвалі суд касаційної інстанції, погоджуючись із висновком судів попередніх інстанції про незаконність оскаржуваного дозволу на виконання будівельних робіт, виходив із того, що орендодавцем за договором оренди землі від 30 березня 2006 року є Львівська міська рада і дозволу на проведення будівельних робіт на орендованій земельній ділянці вона не надавала і не делегувала таких повноважень іншому органу, зокрема виконавчому комітету, також вона не приймала рішень про надання Товариству земельної ділянки для здійснення будівництва.

Суд погодився із тим, що доводи позивача про те, що Товариство фактично проводить нове повномасштабне будівництво, а не реконструкцію, підтверджуються рішенням господарського суду Львівської області від 31 квітня 2016 року (залишеним без змін постановою Львівського господарського апеляційного суду від 16 червня 2016 року), яким розірвано договір оренди від 30 червня 2006 року у зв'язку з тим, що орендар використовує земельну ділянку не за цільовим призначенням (для будівництва нових споруд, а не для обслуговування існуючих).

Тоді як у наданих на порівняння ухвалах Вищий адміністративний суд України виходив з інших обставин, які є відмінними від наведених.

Так в ухвалі від 16 травня 2013 року суд визнав, що дозвіл на виконання будівельних робіт з реконструкції ринку виданий особі у відповідності до вимог законодавства, оскільки встановлено, що між особою та селищною радою був укладений договір оренди землі, яким передбачено право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов цього договору та за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законом порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші споруди та закладати багаторічні насадження, і для отримання дозволу на проведення будівельних робіт цією особою надано необхідний пакет документів, а розроблений проект відповідає вимогам законодавства, державним нормам, стандартам, будівельним нормам і правилам.

Із наданої для порівняння ухвали від 5 червня 2014 року вбачається, що Вищий адміністративний суд України встановив що в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області не було підстав для відмови у наданні особі дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки вона надала всі передбачені законодавством документи, зокрема, заяву, державний акт на право власності на земельну ділянку, проектну документацію, наказ про призначення технічного нагляду, кваліфікаційний сертифікат інженера технічного нагляду.

В ухвалі від 15 січня 2015 року суд касаційної інстанції визнав обґрунтованим висновок про правомірність дій Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві при видачі третій особі дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки згідно з державним актом про право власності вона є власником земельної ділянки та подала у встановленому законодавством порядку заяву щодо її забудови.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Крім того, надані для порівняння рішення не містять іншого, ніж в оскаржуваному рішенні, тлумачення норм матеріального права, про які йдеться у заяві Товариства.

Зазначене дає підстави для висновку про необґрунтованість поданої заяви.

Враховуючи викладене та керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Відмовити у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_2 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, треті осіби, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Кіносвіт», Львівська міська рада, ОСОБА_3, про визнання нечинним і скасування дозволу на виконання будівельних робіт за заявою про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Кривенда

Судді: О.Ф. Волков

О.Б. Прокопенко