Справа № 146/1056/14-а
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" жовтня 2017 р. м. Київ К/800/49939/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Мойсюка М.І.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Томашпільського районного суду Вінницької області від 30 липня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Томашпільському районі Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Томашпільському районі Вінницької області про визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах та зобов'язання останнього призначити та виплатити йому пенсію за віком на пільгових умовах з 28.01.2014р. відповідно до ст.55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991р. №796-ХІІ (далі - Закон №796-ХІІ).

Постановою Томашпільського районного суду Вінницької області від 30.07.2014р., залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04.09.2014р., в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.04.2014р. ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1) звернувся до УПФ із заявою про призначення йому пенсії із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ, проте отримав відмову (оформлену протоколом засідання комісії №1 від 10.04.2014р.), мотивовану непідтвердженням постійної роботи або проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю.

В подальшому, УПФ листом від 04.07.2014р. №414/06-35/02 повідомило ОСОБА_4 про відмову в призначенні йому пенсії і з тих підстав, що надана ним довідка від 12.03.2014р. №01-01-31/744, видана Томашпільською райдержадміністрацією, не відповідає вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", так як за її змістом неможливо встановити чіткого періоду постійної роботи в зоні посиленого радіоекологічного контролю, а рішення Томашпільського районного суду від 17.06.2014р. про встановлення факту постійної роботи ОСОБА_4 з травня 1986р. по даний час в зоні посиленого радіоекологічного контролю не є підставою для призначення пенсії відповідно до ст.55 Закону №796-ХІІ, оскільки не носить зобов'язання для органів Пенсійного фонду України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідно до поданих позивачем документів неможливо визначити період його постійної роботи в населених пунктах Томашпільського району, віднесених до зони посиленого радіоекологічного контролю, оскільки такі записи в трудовій книжці ОСОБА_4 відсутні, а надана ним довідка від 12.03.2014р. №01-01-31/744, видана Томашпільською райдержадміністрацією, не містить чітких відомостей або відповідних посилань щодо постійної роботи в зоні посиленого радіоекологічного контролю; водночас, смт Томашпіль, де проживає і працює позивач, не значиться в переліку населених пунктів, які відносяться до зони посиленого радіологічного контролю, а його відрядження для здійснення радіаційного контролю за радіаційною обстановкою в населених пунктах Вапнярка, Марківка, Антопіль, Паланка, Касянівка, Горишківка, Жолоби, Олександрівка, Благодатне, Ізобіляни, які постановою Кабміну УРСР від 23.07.1991р. №106 віднесені до зони посиленого радіоекологічного контролю, носять періодичний характер, що, в свою чергу, виключає можливість застосування до спірних правовідносин положення п.4 ч.1 ст.14 Закону №796-ХІІ.

Колегія ж суддів Вищого адміністративного суду України вказує на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", зокрема, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 01.01.1993р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років пенсійний вік зменшується на 2 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986р. незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Водночас, як передбачено ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом п.3 ч.1 ст.163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з ч.1 ст.138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 КАС України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 "Про судове рішення в адміністративній справі").

Також в пункті 42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (cf."Дюлоранс проти Франції", п.34553/97, п.33, від 21.03.2000р.; "Донадзе проти Грузії", n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006р.).

Крім того, Європейський суд з прав людини у п.23 та п.25 Рішення "Проніна проти України" від 18.07.2006р. вказав, що суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень за аргументами, які сторона може представити в суд, та проаналізувати позов з точки зору цих аргументів.

Проте, вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою та не врахували посилань ОСОБА_4, наведених останнім як в позовній заяві, так і в подальшому в апеляційній скарзі, на те, що рішенням Томашпільського районного суду від 17.06.2014р. (яке набрало законної сили 27.06.2014р.) вже встановлено факт його постійної роботи з травня 1986р. по даний час в зоні посиленого радіоекологічного контролю, а отже не дослідили в цьому контексті обставин справи та не надали оцінки правомірності дій відповідача, зокрема, й в розумінні приписів ст.124 Конституції України та п.7 ч.1 ст.7, ст.ст.14, 255 КАС України щодо обов'язковості судових рішень.

Крім того, в оскаржуваних рішеннях суди зазначили про неможливість застосування до спірних правовідносин положень п.4 ч.1 ст.14 Закону №796-ХІІ в зв'язку з недоведенням позивачем факту постійного проживання та роботи в зоні посиленого радіоекологічного контролю, проте зазначеною нормою Закону передбачено визначення категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій та закріплено, що особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, відносяться до 4 категорії, разом з тим в матеріалах справи наявне видане позивачеві посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), якому суди, однак, належної оцінки не надали.

За правилами ч.2 ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що допущені судами порушення норм процесуального права не можуть бути усунуті судом касаційної інстанції, який процесуальним законом позбавлений можливості досліджувати докази і встановлювати обставини, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, якому слід дослідити усі обставини і прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Томашпільського районного суду Вінницької області від 30 липня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Мойсюк М.І.

Швець В.В.