Справа № 308/10156/17
Суддя: Придачук О. А.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.10.2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Придачук О.А.

за участю секретаря Бомбушкар В.П.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача Зайналабден Алхураши

перекладача з арабської на англійську - ОСОБА_2

перекладача з англійської на українську ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді адміністративну справу за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 Зайналабден Алхураши, ІНФОРМАЦІЯ_1, про примусове видворення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із вищезазначеним адміністративним позовом, посилаючись на те, що 11.10.2017 року громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_5 Зайналабден Алхураши, ІНФОРМАЦІЯ_2, був виявлений та затриманий прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Ужгород» на напрямку 284 прикордонного знаку в 3000 км. від лінії державного кордону, який у складі групи осіб мав намір незаконно перетнути кордон з України в Словаччину. Документи, що посвідчують особу у останнього відсутні. Обставини прибуття на територію України прикордонному загону не відомі, від надання пояснень відповідач відмовився.

Позивач вказує, що відповідач знаючи про можливість легально вїхати до України чи в іншу Європейську країну, вирішив вибрати найбільш легкий та незаконний спосіб, своїми діями грубо та свідомо порушив законодавство України. Оскільки документів, які б надавали право відповідачеві офіційно перебувати в Україні немає, українською мовою відповідач не володіє, родичів на території України, які могли б надати йому допомогу у поверненні до країни походження, а також коштів достатніх для повернення до країни походження, або внесення застави немає, даний громадянин не в змозі самостійно залишити територію України. На підставі наведеного, з врахуванням того, що у відповідача відсутні законні підстави для перебування на території України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що в жовтні 2014 року втік з ОСОБА_5, оскільки там існує ризик його життю, у зв»язку з тим, що його батько і брат політичні активісти. Партія в якій вони перебувають невеличка, тому через мережу інтернет підтвердити їхнє членство в партії є неможливим. Сам він не є членом партії, але не хоче повертатися до ОСОБА_5 та приймати участь у військових діях, що відбуваються в його країні, бо якщо повернеться до ємену , то партія зобов"яже його йти на військову службу та воювати. Де зараз його батьки та родичі йому не відомо, має брата у Великобританії. Покинувши ОСОБА_5 він деякий час перебував у Індії, а саме пробув там близько року, до уповноважених органів за наданням притулку у Індії не звертався. Потім поїхав у Малайзію де проживав близько 6 міс. За наданням притулку до уповноважених органів у вказаній країні не звертався, а коли його друга посадили у в»язницю він покинув Малайзію, оскільки не хотів теж потрапити у в»язницю, та виїхав до Росії. У Росії прожив більше року, за наданням притулку до уповноважених органів РФ не звертався. Там зустрів людей, які пообіцяли відправити його за грошову винагороду у розмірі 2000 дол. США до брата у Великобританію. У Росії у нього силою відібрали документи. На території України він перебуває близько двох місяців, його утримували силою і обіцяли переправити у Європу, у зв»язку з чим він не міг звернутися до міграційної служби для отримання притулку. Зазначив, що хоче залишитися в Україні і попросити притулку.

Визнав що документів, що посвідчують його особу немає, грошей для існування та близьких родичів в Україні також немає.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.10.2017 року громадянин ОСОБА_5 Зайналабден Алхураши, ІНФОРМАЦІЯ_2, був виявлений та затриманий прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби «Ужгород» на напрямку 284 прикордонного знаку в 3000 км. від лінії державного кордону, який у складі групи осіб мав намір незаконно перетнути кордон з України в Словаччину.

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування відповідача на території України у нього відсутні.

Зазначені обставини в судовому засіданні не заперечив і сам відповідач, підтвердивши , що на територію України потрапив незаконним шляхом з території РФ.

З пояснень відповідача також встановлено, що він не має роботи та джерела доходів, родинних звязків, а також достатнього фінансового забезпечення його проживання в Україні та для виїзду за межі України, а також документів, які б надавали йому таке право.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 1 стаття 9 цього Закону іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частиною 3 статті 3 розділу I Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно до п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 статті 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 стаття 9 розділу II Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 16 розділу II зазначеного вище Закону передбачено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.15, ст.22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України; іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, мають право у встановленому порядку вільно залишити територію України, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 14 ч.1 ст.1 Закону "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з вимогами ч.2,3 ст.25 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства » іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» органи охорони державного кордону, стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення.

Частиною 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1ст. 71 КАС України), за згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд прийшов до висновку, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач, який без законних підстав перебуває на території України, не має достатнього матеріального забезпечення та документів для того, щоб виїхати з України, він ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, а отже підлягає видворенню в силу вищенаведених вимог ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому суд враховує, що відповідач мав достатньо часу та можливість для того, що в установленому порядку звернутися із заявою про визнання його біженцем у декількох державах у яких він перебував тривалий час, у тому числі до органу прикордонної служби України..

Судом встановлено, що відповідач - громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_5 Зайналабден Алхураши, ІНФОРМАЦІЯ_2, незаконно перебуває на території України, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, та достатніх коштів для повернення до країни походження не має, працевлаштуватись на території України не має змоги.

Оскільки гр. ОСОБА_4 ОСОБА_5 Зайналабден Алхураши, ІНФОРМАЦІЯ_2, є іноземцем який в Україні перебуває незаконно, а саме: відсутність у нього документів, які б надавали право на перетин кордону для виїзду з території України; відсутність документів, на право перебування на території України; відсутність на території України родинних звязків; особливо, відсутність дозволу на працевлаштування, постійного місця проживання та законного джерела отримання коштів, то, зазначений перелік факторів суттєво впливає на дотримання іноземцем умов існування в суспільстві без порушення законодавства.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в»їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в»їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон) визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров»я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України.

Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Обов»язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Як видно з матеріалів справи, вимоги наведеного закону в даному випадку дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийнято, також наявні обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, це через відсутність коштів на придбання проїзного документа та відсутність на території України близьких або знайомих йому людей які б могли допомогти йому у придбанні такого, що унеможливило самостійно залишити територію України,

Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України (ст. 31 Закону) відсутні.

Відповідач вказує, що в країні його походження ОСОБА_5 відбувається збройний конфлікт та мають місце систематичні порушення прав людини.

Головуючим в судовому засіданні було надано можливість відповідачу через мережу інтернет, зокрема зі сторінки Фейсбук, надати докази загрози його життю в країні походження, однак, після наданого доступу до мережі інтеренет, таких доказів відповідач надати не зміг.

Водночас, відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, повязаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Відповідно до змісту Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй у справах біженців в країнах, де військова служба є обовязковою, факт ухилення від цього обовязку або непокора найчастіше вважається порушенням, яке карається законом. Покарання відрізняються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідування або покарання за ухилення від призову самі по собі не є обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування (пункт 167). Зрозуміло, що особа не є біженцем, якщо єдиною причиною ухилення від військової служби є його відраза до служби або страх приймати участь в бою (пункт 168). Особа, яка ухиляється від призову може розглядатися як біженець, якщо вона зможе довести, що за вчинене військове правопорушення вона піддалася би надмірному покаранню з причини її належності до конкретної раси, релігії, належності до певної соціальної групи або за політичні переконання (пункт 169).

Позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Фактів, що відповідач був об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент його затримання , наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди, також не встановлено. Відомості, які надав позивач, носять виключно загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього.

Відповідач зазначив , що не належить до жодної політичної , релігійної , військової або громадської організації, що не дає підстав для виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди у ОСОБА_5.

Ситуація військового конфлікту у ОСОБА_5 та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак, при аналізі підстав отримання додаткового захисту слід аналізувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту в сусідніх країнах, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на Батьківщину тощо.

В судовому засіданні встановлено, що немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв»язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстриміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися унаслідок зазначених побоювань. Доводи відповідача свідчать про те , що не існує розумної можливості того , що йому буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення у країну громадянської належності

Таким чином, позовні вимоги щодо примусового видворення відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.26, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 11, 70, 71, 86, 160-163, 183-5, 256 ч. 2 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 Зайналабден Алхураши, ІНФОРМАЦІЯ_1, про примусове видворення задовольнити.

Примусово видворити громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 Зайналабден Алхураши, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України.

Допустити негайне виконання постанови.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду в п'ятиденний строк з дня її проголошення.

Суддя: О.А. Придачук