Справа № 826/4821/17
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4821/17 Головуючий у 1-й інстанції: Костенко Д.А.
Суддя-доповідач: Ганечко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ганечко О.М.,

суддів: Коротких А.Ю., Саприкіна І.В.,

при секретарі: Маменко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Верховного суду України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.05.2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Верховного суду України про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2, звернулася з позовом до Верховного суду України про зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.05.2017 року позов задоволено.

Зобов'язано Верховний Суд України внести зміни до наказу №13-к від 11.01.2017 у частині визначення посадового окладу судді Верховного Суду України Канигіній Галині Володимирівні в розмірі 41600 грн., застосувавши для його визначення мінімальну заробітну плату у розмірі 3200 грн.

Зобов'язано Верховний Суд України провести перерахунок з 01 січня 2017 року суддівської винагороди судді Верховного Суду України Канигіній Галині Володимирівні, виходячи з посадового окладу у розмірі 41600 грн.

Зобов'язано Верховний Суд України провести виплату з 01 січня 2017 року суддівської винагороди судді Верховного Суду України Канигіній Галині Володимирівні, виходячи посадового окладу у розмірі 41600 грн., з урахуванням проведених виплат.

Допущено до негайного виконання постанову в частині проведення перерахунку та виплати суддівської винагороди судді Верховного Суду України Канигіній Галині Володимирівні, виходячи з посадового окладу у розмірі 41600 грн., з урахуванням проведених виплат за січень 2017 року.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність, необ'єктивність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Позивач заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Верховної Ради України від 21.12.2006 №516-V "Про обрання суддів", роздрукованою з офіційного порталу Верховної Ради України, та копією наказу ВСУ від 05.01.2007 №6-к, позивача 21.12.2006 року обрано на посаду судді ВСУ безстроково та зараховано з 02.01.2007 до штату названого суду, де позивач працює суддею.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується наявною копією наказу ВСУ від 11.01.2017 №13-к, що відповідно до ч. 2 ст. 41, ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України від 12.02.2015 №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд"), п. 23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", п. 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" встановлено з 1 січня 2017 року суддям ВСУ оклад у розмірі 20 800 грн.

Згідно довідки ВСУ б/н і б/д, посадовий оклад позивача з 1 січня 2017 року складає 20800 грн. (1600 грн. (розрахункова величина відповідно до Закону України від 06.12.2016 №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України") х 10 х 1,3).

Відповідно до довідки ВСУ від 22.03.2017 №461, копій розрахункових листів за січень-березень 2017р. позивачу нараховувалася суддівська винагорода в розмірі 39520 грн. щомісячно, виходячи з посадового окладу в розмірі 20800 грн.

Листом ВСУ від 23.02.2017 №202-585/0/8-17, повідомлено позивача від 09.02.2017 стосовно внесення змін до наказу від 11.01.2017 №13-к та відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Також встановлено, що позивач не проходила кваліфікаційного оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", що передбачено пп. 4 п. 16-1 Перехідних положень Конституції України, п. 22 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що застосування відповідачем при визначенні у наказі від 11.01.2017 №13-к посадового окладу позивачу з 01.01.2017 у розмірі 20800 грн. (1600 грн. х 10 х 1,3) положень п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774 є необґрунтованим. Натомість застосуванню підлягали положення ст. 8 Закону №1801, з урахуванням яких посадовий оклад позивача з 01.01.2017 становить 41600 грн. (3200 грн. х 10 х 1,3).

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із п. 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402, право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Підпунктом 4 п. 16-1 Перехідних положень Конституції України (доповнено згідно із Законом України від 02.06.2016 №1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)") передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п'ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", має бути оцінена в порядку, визначеному законом.

Пунктом 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402 передбачено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., NN 41 - 45, ст. 529; 2015 р., NN 18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).

Оскільки позивач не проходила кваліфікаційного оцінювання у розумінні пп. 4 п. 16-1 Перехідних положень Конституції України, п. 22 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402, суддівська винагорода позивачу визначається, відповідно до Закону України від 07.07.2010 №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453).

Відповідно до ч. 2 ст. 133 Закону №2453, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно п. 3 ч. 4 ст. 133 Закону № 2453, посадовий оклад суддів ВСУ встановлюється пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом 1,3. Водночас відповідно до ч. 3 цієї статті посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Як вбачається з ч. 3 статті 133 Закону № 2453, вказана норма містить сталу складову: « 10» та динамічну: «мінімальних заробітних плат».

У рішенні від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 Конституційний Суд України охарактеризував сутність бланкетної норми, зазначивши, що основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст, а зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону.

Оскільки інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, колегія суддів приходить до висновку, що положення Закону № 1774 не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути враховано при визначенні її величини.

Крім того, згідно з частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 119 БК України, нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають:

- бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет);

- напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів;

- бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Верховний суд України при виплаті позивачу суддівської винагороди, діяв на підставі, в межах і спосіб передбачені Конституцією України та Законами України, відтак, заявлені позивачем позовні вимоги є необґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ВС України від 13 липня 2016 року у справі № 820/4653/15.

А тому, постанова суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у зазначеній постанові, у зв'язку з чим є підстави для її скасування, з постановленням нової постанови про відмову в задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195,196,197,198,202,205,207,212,254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Верховного суду України - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.05.2017 року - скасувати та прийняти нову, якою в задоволені позову ОСОБА_2 до Верховного суду України про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М.Ганечко

Судді: А.Ю. Коротких

І.В. Саприкіна