Справа № 820/2830/17
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2017 р.Справа № 820/2830/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2017р. по справі № 820/2830/17

за позовом ОСОБА_1

до Харківського міського центру зайнятості третя особа: Міністерство соціальної політики України

про визнання незаконною бездіяльності,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Харківського міського центру зайнятості, в якому просив суд визнати незаконною бездіяльність у сприянні зайнятості позивача під час прийому 01.06.2017 року, яка полягає у встановленні професій, які для позивача є підходящою роботою та пошуку роботи без урахування стану здоров'я позивача, наявної освіти, стажу та досвіду роботи.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2017 року по справі № 820/2830/17 адміністративний позов залишений без задоволення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення та постанову суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази та матеріали справи в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1, маючи диплом спеціаліста ХНУ ім. В.Н. Каразіна зі спеціальності «Соціологія» та здобувши кваліфікацію соціолога, викладача соціологічних дисциплін, а також диплом бакалавра ХНУВС за напрямом підготовки «Право», неодноразово перебував на обліку в службі зайнятості як безробітний у періодах з 2002-2003 року, 2004 року, 2006-2014 року, в період чого отримував соціальні послуги, а саме: консультаційні послуги з питань працевлаштування та реєстрації в службі зайнятості.

27.09.2016 року позивач в черговий раз звернувся за сприянням у працевлаштуванні до Харківського міського центру зайнятості, де був зареєстрований як такий, що шукає роботу з відкриттям персональної картки № 00052.

Відповідно до поданої заяви, наказом директора від 27.09.2016 року № НТ160927 позивачу наданий статус безробітного та відповідно до п.п. 2,4 ст. 22, п. 2 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та п.п. 2.7, 2.9 «Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності», призначена виплата допомоги по безробіттю з 04.10.2016 року по 28.09.2017 року у розмірі, встановленому законодавством.

Також встановлено, що черговий прийом позивача до спеціаліста з працевлаштування Харківського міського центру зайнятості було призначено на 01.06.2017 року.

Під час прийому позивача 01.06.2017 року провідним фахівцем з питань зайнятості Харківського міського центру зайнятості здійснено пошук роботи за наступними посадами: юрист, юрисконсульт, архіваріус, діловод, документознавець, спеціаліст державної служби, але вакансії були відсутні, що відображено у додатку № 1 до Персональної картки безробітного.

Разом з тим, на прийомі позивачу було видано направлення на посаду інспектора КП «Благоустрій», яке узгоджено з відділом кадрів даного підприємства. Вказане направлення було відпрацьоване позивачем та повернуто з відміткою, що кандидат не відповідає вимогам.

На підставі ст. 43 Конституції України, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Як визначено положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробіття соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування; безробітний особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи; зареєстрований безробітний особа працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи; вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа; працевлаштування комплекс правових, економічних та організаційних заходів, спрямованих на забезпечення реалізації права особи на працю.

Слід зазначити, що статус безробітного надається особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (ч. 2 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення»).

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення», зареєстровані безробітні зобов'язані: самостійно або за сприянням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснювати активний пошук роботи, який полягає у вжитті цілеспрямованих заходів до працевлаштування, зокрема взяття участі у конкурсних доборах роботодавців; відвідувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, в якому він зареєстрований як безробітний у визначений і погоджений з ним час, але не рідше ніж один раз на тридцять календарних днів; дотримуватися письмових індивідуальних рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню, зокрема брати участь у заходах, пов'язаних із сприянням забезпеченню зайнятості населення; інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у частині першій статті 45 цього Закону.

Як встановлено ч. 1 ст. 46 Закону України «Про зайнятість населення», підходящою для безробітного вважається робота, що відповідає освіті, професії (спеціальності), кваліфікації особи з урахуванням доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої державної адміністрації, виконавчого органу відповідної ради. Заробітна плата повинна бути не нижче розміру заробітної плати такої особи за останнім місцем роботи з урахуванням середнього рівня заробітної плати, що склався у регіоні за минулий місяць, де особа зареєстрована як безробітний. Під час пропонування підходящої роботи враховується тривалість роботи за професією (спеціальністю), кваліфікація, досвід, тривалість безробіття, а також потреба ринку праці.

Крім того, колегія суддів зазначає, що ч. 3 ст. 46 Закону України «Про зайнятість населення», у разі коли неможливо надати безробітному роботу за професією протягом шести місяців з дня перебування на обліку в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, йому пропонується підходяща робота з урахуванням здібностей, стану здоров'я і професійного досвіду, доступних для нього видів навчання та потреби ринку праці.

Також, відповідно до п. 19 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку громадян, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 198 від 20.03.2013 року (далі Порядок № 198), у разі коли протягом шести місяців з дня реєстрації безробітному неможливо підібрати роботу за професією, підходящою є робота, що потребує зміни професії з урахуванням його здібностей, стану здоров'я, професійного досвіду, доступних для нього видів навчання та потреби ринку праці.

Згідно ч. 8 ст. 46 Закону України «Про зайнятість населення», підходящою для безробітного не може вважатися робота, якщо: місце роботи розташовано за межами доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої державної адміністрації, виконавчого органу відповідної ради; умови праці не відповідають правилам і нормам, встановленим законодавством про працю та охорону праці (в тому числі якщо на запропонованому місці роботи порушуються встановлені законом строки виплати заробітної плати); умови праці на запропонованому місці роботи не відповідають стану здоров'я громадянина, підтвердженому медичною довідкою.

У відповідності до п. 22 Порядку № 198, підходящою не може бути робота у разі, коли: вона пов'язана із зміною місця проживання безробітного без його згоди; місце роботи розташоване за межами доступності транспортного обслуговування, встановленої рішенням місцевої держадміністрації, виконавчого органу відповідної ради; умови праці не відповідають правилам і нормам, встановленим законодавством про працю та охорону праці, стану здоров'я особи, що підтверджено медичною довідкою; заробітна плата нижча, ніж встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати, або не забезпечуються гарантії щодо її своєчасної виплати.

Отже, законодавцем чітко визначено перелік робіт, які не можуть вважатися для безробітного підходящими.

Враховуючи встановлені обставини, у зв'язку з наведеним нормативним обґрунтуванням, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем вчинялись відповідні дії щодо встановлення професій, робота за якими є підходящою позивачу за станом здоровя, освітою тощо.

Колегія суддів звертає увагу на те, що під час прийому 01.06.2017 року ОСОБА_1 відвідав провідного фахівця з питань зайнятості Харківського міського центру зайнятості. Фахівець здійснював пошук за наступними посадами: юрист, юрисконсульт, соціолог, архівіст, архіваріус, діловод, документознавець, спеціаліст державної служби, але вакансії були відсутні, що відображено у додатку № 1 до Персональної картки безробітного.

Посади юриста, юрисконсульта надаються работодавцями, як правило, або за вимогами до освітнього рівня та стажу роботи за посадою (магістр права та декілька років роботи за фахом), або як спеціалізоване робоче місце для інвалідів. Ці умови вже утруднюють пошук варіантів працевлаштування за фахом юриста з рівнем освіти позивача.

На підставі ст. 46 Закону України «Про зайнятість населення», чітко визначено, що підходящою для безробітного вважається робота, яка відповідає освіті, професії (спеціальності), кваліфікації особи, тощо, враховуючи набуту освіту ОСОБА_1 та обмеження, які визначені у медичній довідці № 265 від 30.01.2015 року, провідним фахівцем разом із позивачем здійснювався тільки перегляд вакансій, які відповідали визначеним критеріям. З професій, які б відповідали медичній довідці № 265 від 30.01.2015 року КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 20», за висновками лікарсько-кваліфікаційної комісії якої, позивачу рекомендована праця, не повязана з підняттям вантажу більше 5 кг, психоемоційними перевантаженнями, тривалим перебуванням на ногах та переохолодження, психоемоційні навантаження постійно.

Вказані позивачем обставини не є пасивною поведінкою суб`єкта владних повноважень, яка могла б бути пов'язана з невиконанням останнім дій, які повинні були і могли бути вчинені в силу покладених на відповідача обов'язків і згідно з чинним законодавством України, що, в свою чергу несло б негативний вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів позивача.

Що стосується тверджень позивача про те, що він не надавав дозволу на обробку персональних даних, колегія суддів не бере їх до уваги та зазначає наступне.

Як встановлено, ОСОБА_1 неодноразово звертався до Харківського міського центру зайнятості.

Відповідно до Закону, згода це добровільне виявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети обробки, висловлене у письмовій формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди.

Пунктом 2 частини 1 статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» визначено, що підставою для обробки персональних даних є дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень.

Обробка центром зайнятості персональних даних з метою надання матеріального забезпечення на випадок безробіття та соціальних послуг здійснюється відповідно до Законів України «Про зайнятість населення», «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та інших нормативно-правових актів у цій сфері.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 198 від 20.03.2013 року, обробка персональних даних безробітних здійснюється центром зайнятості відповідно до закону, яким не передбачено надання окремої згоди безробітного на обробку його персональних даних.

Законами України «Про зайнятість населення», «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та іншими нормативно-правовими актами передбачено скорочення, відкладення, припинення матеріального забезпечення на випадок безробіття, припинення реєстрації безробітного у разі ненадання згоди безробітного на обробку персональних даних.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, орган державної влади та орган місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 2 КАС України встановлено, основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.

Розглядаючи спір по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як визначено ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно із ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі зазначеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем було допущено бездіяльність, чим порушено права, свободи та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, а в свою чергу, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень доведено під час судового розгляду відсутність факту порушення прав позивача.

Таким чином заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківського міського центру зайнятості про визнання незаконною бездіяльності у сприянні зайнятості позивача під час прийому 01.06.2017 року, яка полягає у встановленні професій, які для позивача є підходящою роботою та пошуку роботи без урахування стану здоров'я позивача, наявної освіти, стажу та досвіду роботи, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2017 року відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції і вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують та доказів в їх обґрунтування не надано.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2017р. по справі № 820/2830/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 25.10.2017 р.