Справа № 816/584/17
Суддя: Бондар В.О.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 р. Справа № 816/584/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бондара В.О.

Суддів: Калитки О. М. , Кононенко З.О.

за участю секретаря судового засідання Струкової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Пенсійного фонду України, Гадяцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2017р. по справі № 816/584/17

за позовом ОСОБА_1

до Пенсійного фонду України , Гадяцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Голова правління Пенсійного фонду України Зарудний Олексій Борисович , ОСОБА_5

про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

25 квітня 2017 року ОСОБА_1 ( далі - позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України, треті особи: голова правління Пенсійного фонду України Зарудний Олексій Борисович, Гадяцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області (надалі - Гадяцьке ОУПФ), ОСОБА_5, в якому просила визнати протиправним та скасувати пункт 8 наказу Пенсійного фонду України №224-о від 29.03.2017 "Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Полтавській області" щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі Полтавської області у зв'язку з реорганізацією та поновити ОСОБА_1 на державній службі на посаді першого заступника начальника Гадяцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (надалі - Гадяцьке ОУПФ) з 31.03.2017 та стягнути з Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017.

Ухвалою суду від 01.06.2017 за клопотанням позивача до участі у справі залучено в якості співвідповідача Гадяцьке ОУПФ у зв'язку зі зміною предмету позову шляхом пред'явлення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до вказаного суб'єкта.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 8 наказу Пенсійного фонду України від 29.03.2017 №224-о "Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Полтавській області" щодо звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі Полтавської області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі Полтавської області з 31.03.2017.

Стягнено з Гадяцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 по день поновлення за вирахуванням податків та обов'язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі Полтавської області з 31.03.2017 та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць звернено до негайного виконання.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу , в якій вона просить оскаржувану постанову скасувати частково та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачами -Пенсійним фондом України, Гадяцьким об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області подано апеляційні скарги , в яких вони просять скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм процесуального права, а саме: ст. 3, ч. 2 ст. 71 КАС України та неповне з'ясування судом обставин справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг відповідачі посилаються на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм процесуального права, а саме: ст. 3, ч. 2 ст. 71 КАС України та неповне з'ясування судом обставин справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а апеляційні скарги відповідачів залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що З 03.10.2011 ОСОБА_1, відповідно до наказу начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі - ГУ ПФ в Полтавській області) від 27.09.2011 №197-о (а.с. 42 т. 2), призначена на посаду першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" постановлено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України, внаслідок чого утворено Гадяцьке ОУПФ шляхом злиття управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі та управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі (а.с. 18-19 т. 1).

З метою реалізації постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 №988 та у зв'язку із скороченням посад, призначення на які і звільнення з яких здійснює голова правління Пенсійного фонду України, останнім був прийнятий наказ від 26.12.2016 №177 "Про заходи у зв'язку із реорганізацією деяких територіальних органів Фонду" (а.с. 78 т. 2). Даним розпорядчим документом, крім іншого, наказано начальникам головних управлінь Пенсійного фонду України в областях попередити про наступне вивільнення осіб, які працюють на посадах, звільнення з яких віднесено до повноважень голови правління Пенсійного фонду України, запропонувавши таким особам іншу роботу у відповідному управлінні.

05.01.2017 ОСОБА_1 була попереджена про наступне вивільнення (а.с. 80 т. 2).

21.03.2017 першим заступником ГУ ПФ в Полтавській області Носенко В.М. були запропоновані дві посади у зв'язку з попередженням про можливе вивільнення ОСОБА_1, а саме: посада заступника начальника Гадяцького відділу обслуговування громадян Гадяцького ОУПФ та посада завідувача сектору контрольно-перевірочної роботи №1 управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю ГУ ПФ в Полтавській області (а.с. 81 т. 2).

Від підпису про запропонування посад ОСОБА_1 відмовилася, про що складено відповідний акт від 21.03.2017 (а.с. 82 т. 2).

Цього ж дня ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою на ім'я начальника ГУ ПФ в Полтавській області, в якій просила ознайомити її зі структурою Гадяцького ОУПФ та повідомити про всі посади, які б вона могла обійняти відповідно до своєї кваліфікації. В подальшому ОСОБА_1 зверталася зі скаргами на ім'я начальника Пенсійного фонду України, першого заступника ГУ ПФ в Полтавській області, начальника Гадяцького ОУПФ, які результатів не принесли (а.с. 42-53 т. 1).

Відповідно до пункту 8 наказу голови правління Пенсійного фонду України ОСОБА_4 від 29.03.2017 №224-о "Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Полтавській області" ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі Полтавської області у зв'язку з реорганізацією, пункт 4 частини першої статті 83 та пункт 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" (а.с. 83-84 т. 2).

Згідно запису №26 трудової книжки, ОСОБА_1 звільнена 30.03.2017 (а.с. 35 т. 1).

За повідомленням Гадяцького ОУПФ від 29.06.2017 №1744/04-30 у березні 2017 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена вихідна допомога в порядку частини 4 статті 87 Закону України "Про державну службу" (а.с. 194 т. 2).

Вищевказані обставини підтверджені матеріалами справи та не заперечуються сторонами.

Не погодившись із діями відповідачів, які, на переконання ОСОБА_1, не дотрималися процедури звільнення працівника під час реорганізації установи, вважаючи протиправним наказ Пенсійного фонду України від 29.03.2017 №224-о в частині звільнення її з посади, позивач звернулася до суду з вимогою про його скасування, поновлення її на посаді першого заступника начальника Гадяцького ОУПФ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи частково позовні вимоги судом першої інстанції зроблено висновок, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині поновлення її саме на посаді першого заступника начальника Гадяцького ОУПФ суд визнає неналежним і з метою відновлення порушеного права на працю поновляє позивача на посаді, з якої відбулося звільнення, а саме - на посаді першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі. Щодо клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу судом першої інстанції зроблено висновок про не доведенність факту відповідності заявленої до стягнення суми законодавчо встановленому граничному розміру витрат на правову допомогу у зв'язку з чим суд відмовив у задоволенні відповідного клопотання.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Суспільні відносини, пов'язані зі створенням правових та організаційних засад державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, регулює Закон України від 10.12.2015 №889-VIII "Про державну службу" (надалі - Закон №889-VIII).

Як вбачається з матеріалів справи, звільнення позивача здійснено у зв'язку з реорганізацією на підставі пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Така реорганізація була зумовлена рішенням Уряду від 21.12.2016 №988, внаслідок чого було реорганізовано управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі та управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі шляхом їх злиття та утворено Гадяцьке ОУПФ.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII встановлено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

При цьому положеннями частини третьої статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною четвертою цієї ж норми встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою цієї ж норми встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Так, згідно з частинами першою та третьою статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при змінах в організації виробництва і праці є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору, відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України, не є обов'язком роботодавця.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2017 департаментом персоналу та адміністративного забезпечення Пенсійного фонду України на ім'я ОСОБА_1 надано відповідь, в якій директор департаменту ОСОБА_8 повідомила, що керівництвом головного управління Фонду в Полтавській області були запропоновані після реорганізації територіального управління Фонду, в якому працювала ОСОБА_1, зайняти, за вибором, одну з вакантних посад в органах Фонду області з урахуванням кваліфікації і досвіду роботи. Посади з інших сфер, на які ОСОБА_1 не має необхідної кваліфікації та досвіду роботи, а саме, з питань призначення та перерахунку пенсій, їй не пропонувалися (а.с. 54 т. 1). Шляхом порівняльного аналізу штатних розписів на 2016, 2017 роки управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі, управління Пенсійного фонду України в Зіньківському районі та штатного розпису на 2017 рік Гадяцького ОУПФ (а.с. 193-203 т. 1) суд встановив, що скорочення посади першого заступника начальника управління, заступника начальника управління фактично не відбулося. Так само, з аналізу наказів про розподіл обов'язків між першим заступником та заступником начальника управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі, Гадяцького ОУПФ (а.с. 153-158 т. 1), суд встановив факт відсутності суттєвих змін у службових обов'язках вказаних посад.

Незважаючи на це першим заступником ГУ ПФ в Полтавській області були запропоновані лише дві посади перед звільненням ОСОБА_1, а саме: посада заступника начальника Гадяцького відділу обслуговування громадян Гадяцького ОУПФ та посада завідувача сектору контрольно-перевірочної роботи №1 управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю ГУ ПФ в Полтавській області (а.с. 81 т. 2), від зайняття яких позивач фактично відмовилася, про що свідчить акт про відмову від підпису від 21.03.2017 (а.с. 82 т. 2).

Як вбачається з матеріалів справи, за даними Гадяцького ОУПФ, наведеними в листі від 30.06.2017 №1782/06-14 станом на 30.03.2017 в Гадяцькому ОУПФ були вакантними наступні посади: заступник начальника Гадяцького відділу обслуговування громадян; завідувач юридичного сектору; головний спеціаліст Зінківського сектору обслуговування громадян; головний спеціаліст Зіньківського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; тимчасова посада головного спеціаліста Зіньківського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; тимчасова посада провідного спеціаліста Зіньківського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; спеціаліст Зіньківського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; спеціаліст Зіньківського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; водій автотранспортних засобів; провідний інспектор Зіньківського сектору з обслуговування громадян (а.с. 195 т. 2).

Відповідно до списку працівників Гадяцького ОУПФ, які були призначені на посади згідно штатного розпису на 2017 рік (а.с. 161 т. 1) посада першого заступника начальника управління була зайнята ОСОБА_5, посада заступника начальника управління - ОСОБА_9 лише 29.03.2017 відповідно до наказу №225-о (а.с. 40-41 т. 1). Тобто, станом на 21.03.2017 вказані посади були вакантними.

Проте, вказані посади перед звільненням ОСОБА_1 запропоновані не були.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що всупереч визначеному законом обов'язку запропонувати всі вакансії, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював, роботодавець запропонував перед звільненням позивача не всі посади, які були вакантними на момент звернення.

Відповідно до частини другої статті 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Абзацом 2 частини першої статті 2442 КАС України встановлено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Мотивів для відступлення від вказаної правової позиції судом не встановлено.

Як встановлено судом, ГУ ПФ в Полтавській області дотримано норми трудового законодавства лише в частині попередження позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний наказ голови правління Пенсійного фонду України від 29.03.2017 №224-о "Про звільнення керівників територіальних управлінь Пенсійного фонду України в Полтавській області" в частині звільнення ОСОБА_1 не ґрунтується на вимогах законодавства, прийнятий без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, а відтак позов у частині вимог щодо його скасування, з мотивів протиправності, підлягає задоволенню.

Таким чином, ОСОБА_1 звільнено без достатніх законних підстав, то відновлення її порушеного права на працю має бути здійснено шляхом поновлення на попередній посаді.

Втім, Законом України "Про державну службу", який є спеціальним у даних правовідносинах, не врегульована процедура поновлення державного службовця на службі у разі незаконного звільнення.

Як вже встановлено судом, згідно запису №26 трудової книжки, ОСОБА_1 звільнена 30.03.2017 (а.с. 35 т. 1).

Таким чином поновлення на роботі позивача слід здійснювати з 31.03.2017.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині поновлення її саме на посаді першого заступника начальника Гадяцького ОУПФ суд визнає неналежним і з метою відновлення порушеного права на працю поновляє позивача на посаді, з якої відбулося звільнення, а саме - на посаді першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в Гадяцькому районі, у зв'язку з чим позов у цій частині належить задовольнити частково.

Щодо частини позовних вимог про стягнення з Гадяцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 по день поновлення за вирахуванням податків та обов'язкових платежів, колегія суддів зазначає:

Судом першої інстанції стягнуто з Гадяцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 по день поновлення за вирахуванням податків та обов'язкових платежів, колегія суддів частково не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що середній заробіток працівника, згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці", визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Зі змісту пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14.01.2014 №21-395а13.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з метою повного захисту порушеного права позивача, постанову суду першої інстанції в цій частині слід змінити вказавши: стягнути з Гадяцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 17.10.2017 року в сумі 54547,29 грн.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи позивача про незаконне звільнення обґрунтовані, відповідають обставинам справи та наявним матеріалам.

Щодо заявленого представником позивача клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим та зазначає, що згідно ч. 1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 6 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат, що кореспондується з приписами абз. 2 п. 4 ч. 1 ст. 207 КАС України.

Відповідно до ст. 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

На підтвердження витрат позивача, пов'язаних із наданням правової допомоги, останньою надано відповідні розрахунки (а.с. 90 т. 1, а.с. 134 т. 2) та квитанції, виписані і скріплені підписом та печаткою адвоката ОСОБА_10

Згідно договору про надання правової допомоги №22 від 22.04.2017 року, оплата послуг за даним договором становить 10.000 грн. відповідно до калькуляції вартості правової допомоги фактично витрачених годин роботи.

Також до суду надано оригінал ордеру № 002597 на надання правової допомоги від 20.04.2017 року, договір про надання правової допомоги № 22 від 20.04.2017 року, квитанцію № 17/ПО від 20.04.2017 року про сплату гонорару, квитанцію № 19/ПО від 12.05.2017 року про сплату гонорару також документи підтверджуючи, що адвокат направляла низки адвокатських запитів.

Відповідно до ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що компенсація судових витрат здійснюється саме за участь особи, яка надавала правову допомогу та є фахівцем у галузі права, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

В свою чергу, документами, які підтверджують витрати, можуть бути: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов'язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару та порядок його оплати. Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Довіреність (ордер). Документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" установлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня на рівні 1378 грн., відповідно, розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 551, 20 грн. за годину роботи.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня на рівні 1600,00 грн., відповідно, розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 640,00 грн. за годину роботи.

Отже, вартість однієї години правової допомоги наданої позивачу відповідає вимогам ч. 1 ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

За викладених обставин, наявні підстави для компенсації витрат на правову допомогу згідно ст.90 КАС України, Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що документально підтвердженими витратами, які підлягають стягненню на користь позивача є витрати у розмірі 15 000грн.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція вини позивача . Презумпція вини покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у зв»язку з чим апеляційні скарги відповідачів не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови були порушені норми чинного матеріального та процесуального права, і як наслідок апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційні скарги Пенсійного фонду України, Гадяцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2017р. по справі № 816/584/17 змінити в частині стягнення з Гадяцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу виклавши в такій редакції: Стягнути з Гадяцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31.03.2017 по 17.10.2017 року в сумі 54547,29 грн.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 03.07.2017р. по справі № 816/584/17 скасувати в частині відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути на користь ОСОБА_1 з бюджету за рахунок асигнувань Пенсійного фонду України 15 000 ( п»ятнадцять тисяч) грн..

В іншій частині постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бондар В.О.
Судді(підпис) (підпис) Калитка О.М. Кононенко З.О.
Повний текст постанови виготовлений 23.10.2017 р.