Справа № 643/4359/17
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 р. Справа № 643/4359/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту реєстрації Харківської міської ради на постанову Московського районного суду м. Харкова від 22.06.2017р. по справі № 643/4359/17

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

до Департаменту реєстрації Харківської міської ради третя особа ОСОБА_4

про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, звернулись до Московського районного суду м. Харкова із адміністративним позовом до Департаменту реєстрації Харківської міської ради, третя особа ОСОБА_4, в якому просили:

визнати нечинним рішення Департаменту реєстрації Харківської міської ради щодо зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3;

зобов'язати Департамент реєстрації Харківської міської ради поновити реєстрацію ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 22.06.2017р. по справі № 643/4359/17 позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом першої інстанції при винесенні постанови були порушені норми матеріального та процесуального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати, прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Позивач, ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах позивача ОСОБА_3 та представник позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції.

Представник відповідача та третя особа в судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від відповідача до суду надійшла заява, відповідно до якої він просить розгляд справи відкласти, посилаючись на перебування представника Департаменту у щорічній відпустці.

Проте, до вказаного клопотання відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, вказаних у ньому, відповідачем - суб'єктом владних повноважень, також не надано доказів направлення в судове засідання іншого представника.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача та третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представників позивачів, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що квартира за адресою: АДРЕСА_2, в якій були зареєстровані позивачі, належала на праві власності ОСОБА_5

За договором позички від 15.08.2013 року, укладеним між ОСОБА_5 (Позичкодавець) та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (Користувачі), Позичкодавець зобов'язується передати житлове приміщення загальною площею 63,1, що складається з трьох кімнат, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

За умовами п. 1.3 вказаного Договору при переході права власності на Квартиру, згідно ч. 3 ст. 827, ч. 1 ст. 770 та ч. 1 ст. 832 ЦК України, права та обов'язки Позичкодавця за даним Договором переходять до нового власника, при цьому укладення нового договору не потребується.

Договір вважається укладеним 15.08.2013 року на строк 35 місяців, тобто терміном до 15.07.2016 року (п. 2.1 Договору). Якщо Користувачі після 15.07.2016 року не звільнять Квартиру, то, за відсутності заперечень Позичкодавця протягом одного місяця (тобто, до 15.08.2016 року), цей договір вважається поновленим на такий самий 35-місячний термін (п. 2.2 Договору).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 06.09.2013 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за третьою особою - ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 06.09.2013 року.

ОСОБА_4 31.08.2016 року звернувся із заявою до Центру надання адміністративних послуг щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, до якої надав копію договору купівлі-продажу квартири від 06.09.2013 року та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.09.2013 року.

За результатами розгляду вказаної заяви відповідачем 01.09.2016 року прийнято рішення про зняття позивачів з реєстрації місця проживання.

Вказане рішення вмотивовано тим, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3, ним надано документ, який свідчить про припинення у позивачів права користування приміщенням за вказаною адресою (договір купівлі-продажу).

Позивачі не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, звернулись до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з протиправності прийнятого відповідачем рішення та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно положень статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі:

заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;

судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою;

свідоцтва про смерть;

паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку;

інших документів, які свідчать про припинення:

підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства;

підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту;

підстав на право користування житловим приміщенням.

Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.

В доводах апеляційної скарги відповідач, обґрунтовуючи правомірність прийнятого ним рішення, вказує на те, що зняття позивачів з реєстрації відбулось за заявою власника квартири, у зв'язку із наданням ним інших документів, які свідчать про припинення у позивачів підстав на право користування житловим приміщенням.

Вказаним документом за правовою позицією відповідача є договір купівлі - продажу квартири, за яким ОСОБА_4 придбав квартиру у ОСОБА_5

Відповідно до абз. 9 п. 3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 №1077 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за №2109/22421 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Положеннями п. 27 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання, особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що зазначений працівник робить відповідний запис у цій заяві.

Так, право користування чужим майном передбачене Главою 32 ЦК України, право користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду закріплено у Главі 6 ЖК України.

Проте, колегія суддів зазначає, що відповідач не перевірив обставину існування між власником квартири та зареєстрованими особами цивільно-правових відносин, а наявні в матеріалах докази (договір позички) свідчать про те, що до ОСОБА_4 перейшли зобов'язання за договором позички житлового приміщення від 15.08.2013 року (п. 1.3 Договору), а вказаний договір був чинним на дату зняття позивачів з реєстрації місця проживання (п. 2.2 Договору).

Доказів того, що вказаний договір є нечинним або недійсним чи його оскаржено ОСОБА_4 до відповідача при зверненні із заявою не подавав, таких доказів не надано і до суду.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2016 року у справі №215446а15.

Із приписів статей 6, 105, 162 цього Кодексу випливає, що вони гарантують право особи на звернення за захистом їх порушених прав, свобод чи інтересів суб'єктами владних повноважень і визначають підстави, форми та способи захисту цих прав.

Зокрема, у частині першій статті 6 КАС встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, статтями 105 та 162 цього Кодексу передбачені безпосередні способи захисту, за допомогою яких особа має захищати її порушене, невизнане або оспорюване право.

Згідно із частиною четвертою статті 105 КАС адміністративний позов може містити вимоги про: скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; виконання зупиненої чи не вчиненої дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

Із конститутивних ознак норм ст.ст. 105 та 162 КАС України, слідує, що законодавець виділяє як окремі способи захисту прав скасування та визнання нечинним рішення.

За усталеними в теорії права підходами до класифікації актів, нормативно-правовий акт - виданий суб'єктом владних повноважень документ, який встановлює, змінює чи припиняє дію обов'язкових правил поведінки, обмежених в часі, просторі та за колом осіб, та призначений для неодноразового застосування. Правовий акт індивідуальної дії - виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов'язкових правил поведінки та стосується прав і обов'язків чітко визначеного суб'єкта (суб'єктів), якому він адресований.

Способи захисту шляхом визнання нечинним та скасування, розрізняються за різновидами актів, які оскаржуються (нормативно-правовий та індивідуальний).

Так, акт індивідуальної дії може бути скасований, а нормативно-правовий акт- визнаний нечинним.

Оскаржуване у даній справі рішення є актом індивідуальної дії.

За змістом ст. 162 КАС України суд під час прийняття рішення про скасування незаконного рішення суб'єкта владних повноважень має право визначити, з якого моменту відповідне рішення втрачає чинність.

За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшовши висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання нечинним оскаржуваного рішення з підстав їх протиправності, обрав неправильний спосіб захисту прав позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції зміні в цій частині.

Керуючись ст.ст.41 160, 167, 195, 196, , 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради задовольнити частково.

Постанову Московського районного суду м. Харкова від 22.06.2017р. по справі № 643/4359/17 змінити.

Викласти абзац другий постанови Московського районного суду м. Харкова від 22.06.2017р. по справі № 643/4359/17 наступним чином: «Скасувати рішення Департаменту реєстрації Харківської міської ради щодо зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.»

В іншій частині Постанову Московського районного суду м. Харкова від 22.06.2017р. по справі № 643/4359/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.
Судді Подобайло З.Г. Григоров А.М.
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 27.10.2017 р.