Справа № 813/1927/17
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/8426/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С.М.,

суддів Гулида Р.М., Улицького В.З.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника апелянта ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року у справі № 813/1927/17 за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправним та скасування припису,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправним та скасувати припис відповідача № 13-01-188/1226-0988 від 28.04.2017.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що за результатами проведеної перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування Головним управлінням Держпраці у Львівській області видано оскаржуваний припис. Згідно цього припису, встановлено порушення РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» вимог ч. 3 ст. 119 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) та ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», які полягають у звільненні з роботи працівника ОСОБА_3 під час перебування такої на військовій службі за контрактом та, відповідно, незбереженні за нею місця роботи (посади) та середнього заробітку. Вказують, що при звільненні ОСОБА_3 товариство діяло відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки остання прийнята на військову службу за контрактом осіб рядового складу, а не під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. А тому, у спірному випадку, на переконання позивача, гарантії щодо збереження місця роботи (посади) на момент звільнення ОСОБА_3 не діяли.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 06.07.2017 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вказану постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо прийняття ОСОБА_3 на військову службу за контрактом мало місце під час дії особливого періоду не ґрунтується на основі нормативно правових актів, а є лише припущенням.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 30.03.2017 на адресу Головного управління Держпраці у Львівській області надійшла заява ОСОБА_3, в якій йдеться про порушення РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» трудового законодавства, зокрема ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

ГУ Держпраці у Львівській області звернулось з письмовим листом до Держпраці України, в якому просило надати згоду на проведення позапланової перевірки у РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

У відповідь на такий, отримало згоду, що викладена у листі від 20.04.2017 за № 4603/4/4.2-ДП-17.

У період з 26.04.2017 по 28.04.2017 посадовими особами ГУ Держпраці у Львівській області, на підставі наказу від 25.04.2017 № 0921-П та направлення на перевірку від 25.04.2017 № 0902, проведено позапланову перевірку додержання РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт № 6 від 28.04.2017 року (далі - акт перевірки від 28.04.2017).

Згідно акту перевірки встановлено порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України, що полягає у звільненні ОСОБА_3 17.03.2017 з роботи під час перебування такої на військовій службі за контрактом та, відповідно, незбереженні за нею місця роботи (посади) і середнього заробітку.

За результатами виявлених порушень, зафіксованими в акті перевірки від 28.04.2017, відповідач виніс припис № 13-01-188/1226-0988 від 28.04.2017, відповідно до якого приписано забезпечити дотримання вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України, та повідомлено про необхідність у строк до 28.05.2017 письмово поінформувати про виконання вимог припису ГУ Держпраці у Львівській області.

Вказаний припис та акт перевірки від 28.04.2017 року отримані позивачем 10.05.2017, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції РФ «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Вважаючи такий припис протиправним позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що прийняття ОСОБА_3 на військову службу за контрактом від 28.02.2017 мало місце під час дії особливого періоду, однак позивач 17.03.2017 при вирішенні питання щодо її звільнення цього не врахував, у зв'язку із чим допустив порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне зясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов'язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачає, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно з ч.1, 2 ст.2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Види військової служби визначені частиною 6 цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом.

Згідно контракту колишній працівник позивача, ОСОБА_3 дала згоду на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на 3 роки. (а.с. 17, 18)

У звязку з цим 17.03.2017 року начальником дирекції ОСОБА_4 видано наказ (розпорядження) № 222/ос про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_3 з 17.03.2017 року, на підставі п. 3 ч. 1 ст.36 КЗпП України - у зв'язку із призовом на військову службу.

Так, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, серед іншого, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції з 12.06.2015, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" .

З 07.01.2017 ч. 3 ст. 119 КЗпП України викладено в іншій редакції, відповідно до якої за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" .

Тобто ч. 3 ст. 119 КЗпП України як в редакції з 12.06.2016 так і в редакції після 07.01.2017 року визначала гарантії та пільги у вигляді збереження місця роботи, посади і середнього заробітку в тому числі і для працівників, прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. При цьому законодавцем у конструкції вказаної норми вжито сполучник «або», тобто відповідна гарантія передбачена як для осіб, призваних на військову службу так і для осіб, прийнятих на військову службу за контрактом.

Щодо покликання апелянта на те, що ОСОБА_3 призвано на військову службу за контрактом мало місце під час дії особливого періоду не ґрунтується на основі нормативно правових актів, а є лише припущенням., то необхідно вказати наступне.

Згідно із абз. 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В свою чергу, абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно із ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Отже, за змістом наведених вище норм слідує, що з моменту оголошення мобілізації настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17.03.2014 № 1126-VІІ, постановлено: оголосити та провести часткову мобілізацію; Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, перевести підпорядковані військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Указами Президента України від 06.05.2014 № 454/2014, від 21.07.2014 № 607/2014, від 14.01.2015 № 15/2015, які були затверджені Законами України від 06.05.2014 року № 1240-VІІ, від 22.07.2014 № 1595-VІІ, від 15.01.2015 № 113-VІІІ відповідно, також оголошувались та проводились часткові мобілізації. Крім того, згідно з пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 зобов'язано Кабінет Міністрів України, зокрема, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні настав особливий період, зокрема, Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду, а в подальшому Указом Президента України від 15.01.2015 №113-VІІІ переведено національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду.

Суд вважає, що особливий період не закінчується з моменту закінчення строку проведення мобілізації, який встановлюється у кожному окремому Указі Президента України, з огляду на таке.

Як встановлено вище, особливий період настає з моменту оголошення мобілізації та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Під мобілізацією слід розуміти комплекс заходів, здійснюваних серед іншого з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

Відповідно до абз. 3 ч. ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Отже, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Водночас згідно абз. 6 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства України, колегія суддів зазначає, що закінчення періоду мобілізації не припиняє існування особливого періоду. Закінчення дії особливого періоду в країні пов'язане виключно з прийняттям Президентом України Указу про демобілізацію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 30.06.2015 по справі № 21-112а15 та постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 року по справі № 800/582/14.

Аналізуючи законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки станом на час виникнення спірних правовідносин відсутній Указ Президента України про оголошення демобілізації в розумінні ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» то прийняття ОСОБА_3 на військову службу за контрактом від 28.02.2017 мало місце під час дії особливого періоду, а тому позивач при вирішенні питання щодо звільнення ОСОБА_3 допустив порушення вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року у справі № 813/1927/17 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7

Повний текст ухвали складено 27 жовтня 2017 року