Справа № 814/1921/16
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" жовтня 2017 р. м. Київ К/800/14387/17

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Заїки М.М., Пасічник С.С.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року

у справі № 814/1921/16

за позовом ОСОБА_1

до Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області

про визнання протиправним та скасування наказу,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області , в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 31 серпня 2016 року №243 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- поновити позивача на службі в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області з 31 серпня 2016 року;

- стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2016 року по день постановлення судового рішення.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 31 серпня 2016 року №243 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Поновлено позивача на службі в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області. Стягнуто з ГУ Національної поліції в Миколаївській області на користь позивача грошову компенсацію за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2016 року у розмірі 10756,47 грн. без відрахування податків та зборів та без врахування стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць та стягнуто середній заробіток у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3962, 91 грн. без відрахування податків та зборів. Допущено до негайного виконання судове рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3962, 91 грн. без відрахування податків та зборів.

У касаційній скарзі, ГУ Національної поліції в Миколаївській області, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, а постанову суду першої інстанції залишити в силі.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення суду апеляційної інстанції щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

З 2003 року ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ, на час звільнення мала спеціальне звання майора міліції.

07.11.2015 р. наказом т.в.о. начальника ГУНП у Миколаївській області № 6о/с "По особовому складу" відповідно до пунктів 9 та 12 розділу XI Закону № 580 позивач була призначена на посаду старшого слідчого Центрального відділу поліції з присвоєнням звання майора поліції.

Відповідно до наказу від 18.03.2016 р. № 45 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п. 5 Закону № 580 (через службову невідповідність).

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 червня 2016 року скасовано наказ від 18.03.2016 р. №45 о/с та поновлено позивача на посаді старшого слідчого Центрального відділу поліції.

На підставі вищевказаної постанови був виданий наказ ГУ НП в Миколаївській області від 30.06.2016 р. № 142 о/с, яким ОСОБА_1 поновлено на службі в поліції.

01.07.2016 р. позивачу вручено під підпис попередженням про можливе наступне звільнення зі служби в поліції в зв'язку зі скороченням займаної посади.

31.08.2016 р. відповідно до наказу ГУ НП в Миколаївській області № 243 о/с позивач була звільнена з посади старшого слідчого Центрального відділу поліції за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону № 580 (у зв'язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що порушує її права та охоронювані законом інтереси, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Судами встановлено, що наказами голови Національної поліції України від 28.04.2016 р. №360 дск "Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області" та т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 31.05.2016 р. №440 дск "Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області" були скасовані всі тимчасові штати ГУ НП в Миколаївській області та скорочені всі посади, в тому числі і посада, яку обіймав до звільнення позивач, і оголошені постійні штати Головного управління Національної поліції.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що в новому штатному розкладі було затверджено штат у кількості 3272 штатні одиниці, з яких поліцейські 2878 і 2191 посада середнього складу поліції.

Крім того, посаду позивача було збережено, що підтверджується звітом про добір на службу та рух кадрів в ГУ НП в Миколаївській області.

У свою чергу, на час звільнення позивача не було зайнято 808 посад, з яких 563 посади середнього складу поліції, до якого відноситься посада позивача.

Таким чином, судами вірно враховано, що в структурі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області відбулась реорганізація, при цьому штат управління Головного управління Національної поліції в Миколаївській області не скоротився, посаду, яку обіймав позивач, не було скорочено.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Загальний порядок звільнення працівника із ініціативи роботодавця передбачений Кодексом законів про працю України. Відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Спеціальний порядок звільнення поліцейських у вказаних правовідносинах врегульовано статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якої у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення. Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону. Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до правової позиції, викладеної у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідач не надав доказів, що у нього мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а також на підтвердження того, що позивачу пропонувалися посади з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження, як це передбачено вищезазначеними нормами права.

Також не надано доказів, що при вирішення питання про звільнення позивача відповідачем було оцінено та враховане можливе переважне право позивача на залишення на посаді.

Приписами статті 235 Кодексу законів про працю передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Положеннями частини 8 статті 68 Закону України «Про Національну поліцію» зазначає, що поліцейському, посада якого скорочена, грошове забезпечення виплачується включно до дня призначення на іншу посаду або до дня звільнення зі служби в поліції в розмірі, визначеному за останньою штатною посадою, яку він займав на момент її скорочення. Розмір щомісячної премії встановлюється рішенням керівника органу (закладу, установи) поліції.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 31 серпня 2016 року №243 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» підлягають задоволенню.

Разом з тим, згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно пункту 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 "Про судове рішення в адміністративній справі" задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення. Розмір грошових коштів, що підлягають стягненню, зазначається цифрами та у дужках словами.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів

Наведене відповідає практиці Верховного Суду України, зокрема, викладеної в постановах від 21 січня 2012 року № 6-87цс11 та від 14 січня 2014 року № 21-395а13.

Так, суд першої інстанції дійшовши вірного висновку щодо поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в порушення вимог статті 159 КАС України, зазначив лише період вимушеного прогулу, проте в мотивувальній частині судового рішення не вказав розрахунок розміру виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не вказав розмір такої виплати.

Наведене не було виправлено і судом апеляційної інстанції.

Тобто, вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду апеляційної інстанції повністю та скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення з ГУ Нацполіції в Миколаївській області на користь позивача грошового забезпечення за період вимушеного прогулу, та направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області задовольнити частково.

Ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року скасувати повністю.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 серпня 2016 року по день фактичного поновлення на службі в поліції скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, строки та з підстав, передбачених главою третьою розділу ІV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді М.М. Заїка

С.С.Пасічник