Справа № 2а-6950/09/1370
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 рокуЛьвів№ СК-876/151/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судових засідань Гелецького П.В.,

представника відповідача Броварської І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу департаменту міського господарства Дрогобицької міської ради Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року у справі за позовом контрольно-ревізійного управління у Львівській області до департаменту міського господарства Дрогобицької міської ради Львівської області про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2009 року контрольно-ревізійне управління у Львівській області (далі - КРУ) в особі начальника Дрогобицького об'єднаного контрольно-ревізійного відділу звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило зобов'язати департамент міського господарства Дрогобицької міської ради Львівської області (далі - ДМГ) виконати його вимогу, а саме повернути до Державного бюджету України використану не за цільовим призначенням субвенцію в сумі 1049180 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року у справі № 2а-6950/09/1370 позов було задоволено та стягнено з ДМГ до Державного бюджету України використану не за цільовим призначенням субвенцію в сумі 1049180 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 квітня 2015 року апеляційну скаргу ДМГ було задоволено частково. Скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року та залишено позовну заяву КРУ без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 155 КАС України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2017 року касаційну скаргу Державної фінансової інспекції у Львівській області задоволено частково. Скасовано ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 квітня 2015 року та направлено справу до апеляційного суду для продовження розгляду.

У своїй апеляційній скарзі ДМГ просить скасувати постанову суду першої інстанції. Апеляційну скаргу обґрунтував тим, що відповідач утримується за рахунок коштів міського бюджету, витупає розпорядником бюджетних коштів, не має власного бюджету, а діє згідно з розписом до міського бюджету. Тому задоволення судом позовних вимог про повернення до Державного бюджету України коштів у сумі 1049179,00 грн. призведе до внесення змін до розпису міського бюджету, що може бути здійснено лише Дрогобицькою міською радою.

Окрім того, на думку апелянта, судом першої інстанції не було взято до уваги Порядок повернення бюджетних коштів, отриманих як субвенція, до відповідного бюджету в разі їх нецільового використання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 495.

Додатково звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог КРУ, оскільки позивач просив суд зобов'язати відповідача виконати його вимогу, а суд вирішив стягнути з ДМГ до Державного бюджету України кошти у сумі 1049180 грн.

Представник ДМГ у ході апеляційного розгляду підтримала апеляційну скаргу. Просила скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову КРУ у повному обсязі.

Представник позивача на виклик апеляційного суду не прибув, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Стягуючи з ДМГ 1049180,00 грн. за позовом КРУ, суд першої інстанції виходив із правомірності вимоги Дрогобицького об'єднаного контрольно-ревізійного відділу КРУ від 10 липня 2009 року про покладення на відповідача обов'язку щодо повернення до Державного бюджету України вказаної суми, яка на час вирішення справи у добровільному порядку сплачена не була.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із таких міркувань.

Відповідно до матеріалів справи у жовтні 2009 року КРУ звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому просило зобов'язати ДМГ виконати його вимогу від 10 липня 2009 року № 20-15/569 (а.с. 111-115), а саме повернути до Державного бюджету використану не за цільовим призначенням субвенцію в сумі 1049180 грн.

На час виникнення спірних правовідносин статус державної контрольно-ревізійної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності визначалися Законом України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (далі - Закон № 2939)

Відповідно до положень ст. 1 Закону № 2939 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна контрольно-ревізійна служба складається з Головного контрольно-ревізійного управління України, контрольно-ревізійних управлінь в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, контрольно-ревізійних підрозділів (відділів, груп) в районах, містах і районах у містах.

Приписами ч. 1 ст. 2 вказаного Закону передбачено, що головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Статтею 10 Закону № 2939 визначено права державної контрольно-ревізійної служби.

Головному контрольно-ревізійному управлінню України, контрольно-ревізійним управлінням в Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, контрольно-ревізійним підрозділам (відділам, групам) у районах, містах і районах у містах надається право:

1) перевіряти у підконтрольних установах грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (грошових сум, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо);

2) безперешкодного доступу при проведенні ревізій на склади, у сховища, виробничі та інші приміщення, що належать підконтрольним установам, для їх обстеження і з'ясування питань, пов'язаних з ревізією; призупиняти бюджетні асигнування, зупиняти операції з бюджетними коштами у випадках, передбачених законом;

3) залучати на договірних засадах кваліфікованих фахівців відповідних міністерств, державних комітетів, інших органів державної виконавчої влади, державних фондів, підприємств, установ і організацій для проведення контрольних обмірів будівельних, монтажних, ремонтних та інших робіт, контрольних запусків сировини і матеріалів у виробництво, контрольних аналізів сировини, матеріалів і готової продукції, інших перевірок з оплатою за рахунок спеціально передбачених на цю мету коштів;

4) вимагати від керівників підконтрольних установ, що ревізуються, проведення інвентаризацій основних фондів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і розрахунків, у разі відмови у проведенні таких інвентаризацій - звернутися до суду щодо спонукання до проведення таких інвентаризацій, а до ухвалення відповідного рішення судом - у присутності понятих та представників зазначених підприємств, установ і організацій, щодо яких проводиться ревізія, опечатувати каси, касові приміщення, склади та архіви на термін не більше 24 годин з моменту такого опечатування, зазначеного в протоколі. Порядок опечатування кас, касових приміщень, складів та архівів встановлюється Кабінетом Міністрів України;

при проведенні ревізій вилучати у підприємств, установ і організацій копії фінансово-господарських та бухгалтерських документів, які свідчать про зловживання, а на підставі рішення суду - вилучати до закінчення ревізії оригінали первинних фінансово-господарських та бухгалтерських документів із складенням опису, який скріплюється підписами представника органу державної контрольно-ревізійної служби та керівника відповідного підприємства, відповідної установи, організації, та залишенням копій таких документів таким підприємствам, установам, організаціям;

5) одержувати від Національного банку України та його установ, банків та інших кредитних установ необхідні відомості, копії документів, довідки про банківські операції та залишки коштів на рахунках об'єктів, що ревізуються, а від інших підприємств і організацій, в тому числі недержавних форм власності, - довідки і копії документів про операції та розрахунки з підприємствами, установами, організаціями, що ревізуються. Одержання від банків інформації, що становить банківську таємницю, здійснюється у порядку та обсязі, встановлених Законом України "Про банки і банківську діяльність";

6) одержувати від службових і матеріально відповідальних осіб об'єктів, що ревізуються, письмові пояснення з питань, які виникають у ході ревізій;

7) пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства;

8) у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, одержані підконтрольними установами за незаконними угодами, без встановлених законом підстав та з порушенням чинного законодавства;

9) накладати у випадках, передбачених законодавчими актами, на керівників та інших службових осіб підконтрольних установ адміністративні стягнення;

10) звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

11) пункт 11 статті 10 виключено

12) проводити у суб'єктів господарювання, які мали правові відносини з підконтрольною установою, зустрічні звірки з метою документального підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку підконтрольної установи;

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 2939 законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

На підставі наведеного апеляційний суд вважає, що орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного і місцевих бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства має право пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Виходячи з викладеного апеляційний суд дійшов висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У справі, що розглядається, КРУ пред'явило вимоги, які вказують на виявлені збитки, їхній розмір та їх стягнення.

Разом із тим, зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за відповідним позовом органу державного фінансового контролю, вони не можуть бути стягнуті за адміністративним позовом про зобов'язання вчинити певні дії.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня 2014 року (справи №№ 21-40а14, 21-63а14), 13 травня 2014 року (справа № 21-89а14,) 20 травня 2014 року (справа № 21-93а14), яка в силу приписів ч. 1 ст. 244-2 КАС України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується із доводами апелянта про те, що суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував необхідності виходу при вирішенні даного публічно-правового спору за межі позовних вимог КРУ, безпідставно пославшись на приписи ч. 2 ст. 162 КАС України, які стосуються необхідності захисту прав, свобод, інтересів суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, яким у даній справі є саме позивач.

Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального і процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову від задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу департаменту міського господарства Дрогобицької міської ради Львівської області задовольнити.

Скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2013 року у справі № 2а-6950/09/1370 та прийняти нову, якою у задоволенні позову контрольно-ревізійного управління у Львівській області відмовити.

Постановив набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді Н.В.Ільчишин

Л.П.Іщук

Постанова у повному обсязі складена 27 жовтня 2017 року.