Справа № 815/1639/17
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

24 жовтня 2017 року м. Київ К/800/34356/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Черпак Ю.К., розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 28 грудня 2016 року № 661-16, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Індія, уродженцем населеного пункту Ламбра, округу Хашиарпур, штату Пенджаб. За національністю сикх, віросповідання - сикхізм. Рідна мова пенджабі, іншими мовами позивач не володіє, не одружений, має неповну середню освіту, яку здобув під час навчання на Батьківщині у період 1994-2005 років у загальноосвітній школі «Ламбра», округу Хашиарпур штату Пенджаб. З 2006 по 2013 рік позивач працював механіком в компанії «Сона Ріка Інтернейшнел».

31 липня 2014 року позивач офіційно виїхав з Індії на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та російської візи, авіасполученням Делі (Індія) - Москва (Російська Федерація). У Російській Федерації перебував протягом 10 діб, після чого виїхав у напрямку України, де ненелегально поза пунктом пропуску перетнув кордон. На території України позивач працює вантажником на промисловому ринку « 7 км», ніколи не був членом жодних політичних громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій. Причиною виїзду з країни громадського походження позивач вказує те, що через успадковану земельну ділянку між його родиною та родиною його дядька виникла суперечка відносно права володіння у зв'язку з чим він та його родина не одноразово піддавались фізичному знущанню зі сторони родичів. Не отримавши належного захисту зі сторони представників влади, позивач змушений був покинути країну походження побоюючись за власне життя.

У висновку Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 14 грудня 2016 року вказано, що у позивача відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту». На підставі висновку 28 грудня 2016 року Державна міграційна служба України прийняла рішення № 661-16, яким позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судові рішення мотивовані тим, що надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що до відповідача він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації на території України. Виїзд позивача до України був обумовлений не загрозою для свого життя та погрозами з боку родичів, які нібито намагалися відібрати в нього власну землю, а суто особистими мотивами та бажанням потрапити до більш розвинених країн з метою працевлаштування. Позивач систематично надавав відповідачу суперечливі твердження щодо історії виїзду з Батьківщини. До того ж, по приїзду в Україну в 2014 році позивач влаштувався на роботу і працював на території України перебуваючи в статусі нелегального мігранта.

Аналіз матеріалів особової справи позивача, разом із наявною інформацією по країні його громадянського походження підтверджує відсутність умов, передбачених пунктами 1,13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», у зв'язку із чим рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 цього Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків (стаття 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зазначає, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято неправомірно, не обґрунтовано, без врахування об'єктивних побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни походження. Вказані позивачем обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, тому рішення відповідача про відмову у наданні цього статусу суперечить вимогам Закону та підлягає скасуванню.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга має містити обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права та як вони вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень, в яких надана відповідна оцінка доказам, у тому числі доводам касатора, які він зазначав також у судах попередніх інстанцій, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній аргументи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.К. Черпак