Справа № 524/2277/17
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 р.Справа № 524/2277/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Тацій Л.В. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19.06.2017р. по справі № 524/2277/17

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука

про визнання бездіяльність протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

05.04.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука із позовом до Виконавчого Комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука про визнання бездіяльність протиправною та зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що в період з 20.10.2006 до 27.04.2010 працювала у Виконавчому комітеті Автозаводської районної ради м. Кременчука. За час роботи, її ніхто не ознайомлював із змістом колективного договору, а тому про своє право на отримання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати вона дізналась лише в 2016 році з публікації в ЗМІ. Під час звільнення відповідач не розрахувався з нею в повному обсязі, оскільки так і не виплатив матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2010 рік.

Посилаючись на вказані обставини позивач просила суд визнати неправомірною бездіяльність Виконавчого Комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука в частині не виплати їй в 2010 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати; зобов'язати Виконавчий Комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука виплати їй за 2010 рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати; зобов'язати Виконавчий Комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчук від 19.06.2017 р. в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Виконавчого Комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука про визнання бездіяльність протиправною та зобов'язання вчинити дії - відмовлено .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що висновки Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області є такими, що не відповідають обставинам справи, а постанову від 19.06.2017 року такою, що прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права на підставі наступного. З вищевикладеного слідує, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати згідно умов колективного договору укладеного між відповідачем і трудовим колективом мала обов'язковий характер. Вказує, що суд першої інстанції, не належним чином перевіривши вищевикладені обставини, не звернув уваги, що положення п. 5.3. розділ 5 колективного договору не містять будь-якої вказівки, що виплата матеріальної допомоги здійснюється лише у випадку подання працівником заяви з проханням про це - умови колективного договору цього не визначають, а якесь там роз'яснення Міністерства праці та соціальної політики України не є нормативним документом, положення якого необхідно брати до уваги. Зазначає, що позивач повідомляла суду що з колективним договором під час моєї роботи у відповідача, ніхто мене не ознайомлював, а тому про закріплене в ньому право на отримання матеріальної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових проблем, мені відомо було. Дізналася я про це право уже після звільнення. Матеріали справи не містять доказів ознайомлення відповідачем позивачку з умовами колективного договору, при прийнятті якого я присутня не була. А оскільки, лише колективний договір підкріплений положеннями ст..5 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначав моє імперативне право, при наявності коштів, на отримання спірної матеріальної допомоги, а інші законодавчі акти (постанова КМУ № 268 від 09.03.2006 року, Закон України «Про державну службу») несуть лише декларативний характер її права на отримання спірної матеріальної допомоги, підстав звертатися до відповідача з заявою про її виплату та вимагати цього в 2010 році, не будучі обізнаним з умовами колективного договору, в неї просто на просто не було. Крім того, вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав належного значення наявним у справі документам. Так, згідно наявного у справі листа Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука від 17.03.2014 року № 01-29/444 адресованого Автозаводському районному суду м. Кременчука у справі № 524/504/14-а за аналогічним позовом ОСОБА_3 до відповідача вбачається, що в 2010 році працівникам виконкому виплачувалася матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. І навіть більше того, в ньому зазначено, цитує, що: «У листопаді 2010 бюджетного року всіма працівниками виконавчого комітету Автозаводської районної ради, які є посадовими особами місцевого самоврядування, було отримано матеріальну допомогу на вирішення соціально матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань у 2010 році згідно кошторисних призначень на 2010 рік». Дана обставина є підтвердженням того, що спірна матеріальна допомога була передбачена для виплати в 2010 році всім працівникам, які мали трудові відносини з відповідачем, зокрема і позивачу, а тому мала бути виплачена. На підставі вищевикладеного, просить скасувати постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 19.06.2017 року №524/2277/17, та постановити нову, якою мій адміністративний позов задовольнити.

Від Виконавчого Комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука до суду надійшло письмове заперечення в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення , а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що розпорядженням №182-0 від 20.10.2006 року ОСОБА_1 була призначена на посаду спеціаліста ІІ категорії по роботі з населенням за місцем проживання виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука. 27.04.2010 року вона звільнена з посади згідно розпорядження № 30-0 від 19.04.2010 року. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки ОСОБА_1

Нарахування та виплата позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2010 році не здійснювалась.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Стаття 238 КЗпП України визначає, що при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу врегульовано Законом України "Про державну службу". При цьому, правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування визначено Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Частинами 3 та 4 статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, що умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про державну службу" оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Згідно ст. 1 Закону України "Про колективні договори і угоди колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про колективні договори і угоди" умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 р. № 268, керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надано право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

При цьому, згідно з пунктом 8 цієї Постанови видатки, пов'язані з набранням чинності цією постановою, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання відповідних органів.

Державні службовці мають право отримувати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, при цьому вказуючи будь-яку підставу, яку вони на власний розсуд віднесли до соціально-побутової.

Оскільки потреба у вирішенні соціально-побутових потреб може виникнути у державного службовця, а тому саме він має ініціювати питання про надання такої (надання допомоги повинно мати достатнє підґрунтя, вияв та звернення щодо потреби шляхом подання заяви довільної форми), отже необхідна ініціатива особи, яка має потребу у вирішенні таких потреб і заявляє про їх наявність.

Як вбачається з матеріалів справи , підтверджено довідкою Ліквідатора з припинення діяльності Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області від 15.06.2017 року та не заперечується позивачко , що із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2010 рік до відповідача вона не зверталася, а отже не заявила про наявність у неї підстав та потреби для отримання такої допомоги, відтак у роботодавця не виникало обов'язку для виплати такої.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про колективні договори і угоди", умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Позивач в позові зазначає, що пунктом 5.3 Колективного договору на 2010-2013 роки передбачено, що при наявності коштів адміністрація зобов'язується надавати матеріальну допомогу працюючим у розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових проблем.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи позивача про необізнаність щодо наявності у нього права на отримання допомоги на вирішення соціально-побутових питань, оскільки виплата вказаної допомоги передбачена оприлюдненим у загальному порядку нормативно-правовим актом, а вищезазначений колективний договір обговорювався на загальних зборах колективу, і був доведений до відома працівників, у т.ч. і позивачці.

Доводи апелянта з посиланням на те, що спірна допомога повинна була б бути виплачена їй при звільненні є помилковими, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 не передбачено обов'язку керівника установи щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань при звільненні працівника з посади.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, що допомога для вирішення соціально-побутових питань, згідно колективного договору є безумовною.

По - перше виплата даної допомоги можлива лише на наявності відповідного фінансування.

По - друге дана допомога пов'язана з наявністю у особи соціально-побутових питань, про наявність яких має повідомити сама особа, виявивши бажання на її отримання.

Колегія суддів зазначає, що дана допомога не є обов'язковою складовою заробітної плати .

Крім того, приймаючи обов'язок, згідно колективного договору, виплачувати спірну допомогу, роботодавець жодним чином не визначив цю допомогу, як безумовну виплату, яка здійснюється незалежно від будь яких обставин.

Як в постанові Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268 так і в колективному договорі допомога для вирішення соціально-побутових питань має цільове призначення і про наявність цієї потреби має повідомити лише працівник.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на рішення Вищого адміністративного суду України від 17.12.2014 р. по справі № К/800/55615/14, від 07.02.2014 р. № К/800/6358/14, рішення Харківського апеляційного адміністративного суду по справі № 524/4212/14-а, № 524/3023/14-а є не обґрунтованим. Дане судове рішення не є рішенням якє підпадає під застосування статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства, та таким що мають преюдиційне значення для вирішення справи.

Крім того в даному випадку відсутня заява особи на виплату допомоги для вирішення соціально-побутових питань.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи позивача про необізнаність щодо наявності у нього права на отримання допомоги на вирішення соціально-побутових питань, оскільки виплата вказаної допомоги передбачена оприлюдненим у загальному порядку нормативно-правовим актом, а вищезазначений колективний договір обговорювався на загальних зборах колективу, і був доведений до відома працівників.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач у спірних відносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Жодні доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19.06.2017р. по справі № 524/2277/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Григоров А.М.
Судді(підпис) (підпис) Тацій Л.В. Подобайло З.Г.
Повний текст ухвали виготовлений 27.10.2017 р.