Справа № 285/2663/16-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2017-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Романченко Є.Ю.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
УХВАЛА

іменем України

"23" жовтня 2017 р. Справа № 285/2663/16-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М.

Охрімчук І.Г.,

за участю секретаря судового засідання Кошиль О.Ю.,

представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "25" квітня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та стягнення коштів ,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.04.2017, просив визнати дії Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації щодо невиплати йому компенсації за незаконно конфісковане майно його батька неправомірними; стягнути з відповідача на його користь кошти по рішенню комісії № 20 від 29 січня 1993 року за незаконно конфісковане майно та будівлі у його батька ОСОБА_4, посмертно реабілітованого, в сумі 70 тисяч карбованців.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 25.04.2017 року позов задоволено частково.

Зобов'язано Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації виконати рішення Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 29 січня 1993 року № 20.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В апеляційній скарзі посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, 29 січня 1993 року Ємільчинською районною комісією з питань поновлення прав реабілітованих прийнято рішення № 20, за результатами розгляду матеріалів перевірки по заяві ОСОБА_3 та на підставі Положення про порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 жовтня 1992 року № 564.

Вказаним рішенням районна комісія з питань поновлення прав реабілітованих вирішила виплатити, що проживає за адресою: АДРЕСА_2, за рахунок коштів районного бюджету грошову компенсацію за будівлі 55000 крб., за майно 15000 карбованців, які були незаконно вилучені у його батька ОСОБА_4

Загальна сума компенсації складала 70000 карбованців, її виплата доручена Ємільчинському райфінвідділу.

На неодноразові звернення позивача, Ємільчинська районна державна адміністрація Житомирської області повідомила про те, що відповідно до п. 4 ст. 90 Бюджетного кодексу України, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення для виплати компенсації реабілітованим належать до компетенції Головних управлінь праці та соціального захисту населення області та, відповідно, рекомендовано звернутися до Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської області.

В свою чергу, Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації, посилаючись на п. 2 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24.06.1991 N 48 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112), у своїх листах, повідомив ОСОБА_3 про те, що йому необхідно подати на розгляд наступні документи:

- документальне підтвердження факту неотримання грошової компенсації відповідно до рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 29.01.1993 № 20 протягом періоду з 29 січня 1993 року по 01 січня 2004 року;

- оригінал рішення комісії з поновлення прав реабілітованих від 29.01.1993 № 20;

- оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом;

- копію свідоцтва про його народження;

- копію довідки про смерть реабілітованого.

Листи такого змісту направлено на адресу позивача у 2013-2017 роках, зокрема № 03К-1896 від 09.01.2014 та № К-3138, К-166 від 24.01.2017.

Наведені обставини слугували підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість судового рішення, яким позов задоволено, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

За змістом статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим установлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 № 962-XII, який введеною в дію з 8 травня 1991 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", необхідно вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Частиною 3 вказаної статті встановлено, що дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Відповідно до положень статті 5 Закону № 962-XII, вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Заяви про компенсацію та повернення майна подаються не пізніше трьох років з моменту набрання чинності цим Законом або з дня одержання особою довідки про реабілітацію згідно з цим Законом. Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 9 Закону № 962-XII, вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покласти на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою Радам народних депутатів утворити штатні комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України. За дорученням цих комісій органи внутрішніх справ встановлюють факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації і вилучення майна у зв'язку з необґрунтованими репресіями і матеріали перевірки надсилають комісіям.

Установлено, що на виконання постанови Верховної Ради Української РСР від 17 квітня 1991 р. "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", постановою Кабінету Міністрів Українською РСР від 24.06.1991 № 48 "Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні"" (далі - Положення №48) затверджено Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам, а також Положення про комісії місцевих Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих.

У подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 5 жовтня 1992 р. N 564 "Про внесення змін і доповнень до постанови Кабінету Міністрів УРСР "Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" назву і текст Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим, викладено у новій редакції; внесено зміни і доповнення до Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих.

Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам визначає порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості громадянам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".

Згідно з п. 4 розд. І Положення № 48 , зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 5 жовтня 1992 р. N 564 (у редакції, чинній на момент прийняття рішення від 29.01.1993 № 20, надалі - Положення), право на грошову компенсацію мають також спадкоємці реабілітованих громадян у тих випадках, коли вона була нарахована, але не отримана реабілітованим. При цьому виплата грошової компенсації, а також повернення майна або відшкодування його вартості провадиться тільки спадкоємцям першої черги.

Відповідно до п.п. 5, 8 Положення, заяви про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості подаються комісіям Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих за місцем постійного проживання реабілітованого. Підставою для виплати грошової компенсації є довідка органів прокуратури чи суду про реабілітацію і документи, що підтверджують строк відбування покарання у місцях позбавлення волі або примусового поміщення до лікувальних закладів.

Заяви про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості розглядаються комісіями, які приймають відповідне рішення і надсилають його для виконання фінансовому органу (п. 9 Положення).

У пункті 13 Положення вказано, що комісії визначають склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому, і встановлюють його вартість на підставі документів про вилучення і реалізацію майна, одержуваних з архівів та інших установ. У разі відсутності або неповного збереження таких документів комісія визначає склад майна, що повертається на підставі інших доказів. Спадкоємцям реабілітованих повертається майно або відшкодовується його вартість при поданні свідоцтва про право на спадщину або інших документів, що засвідчують це право.

Відповідно до п. 17 Положення, якщо майно не збереглося, його вартість компенсується тими підприємствами й організаціями, які першими одержали це майно, або їхніми правонаступниками. В інших випадках відшкодування вартості майна провадиться за рахунок коштів місцевого бюджету.

Пунктом 29 Положення визначено, що рішення комісії про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості підлягає виконанню всіма органами державної виконавчої влади, підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями, колективними сільськогосподарськими підприємствами, об'єднаннями громадян або їхніми правонаступниками, а також громадянами чи їхніми спадкоємцями.

Виплата належних реабілітованому громадянину сум грошової компенсації та вартості вилученого майна провадиться шляхом їх перерахунку на особові рахунки реабілітованих чи їхніх спадкоємців в установах Ощадбанку України або поштових переказів (п. 27 Положення).

Як встановлено матеріалами справи та судом першої інстанції, на момент звернення позивача до відповідача, Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24.06.1991 № 48 діє в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 N 112 "Про внесення змін і доповнень до Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам та до Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих" (зі змінами та доповненнями).

Пунктом 12 Положення N 48 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112) визначено, що вилучені будівлі та інше майно (якщо будинок не зайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель і майна.

Разом з цим, судом першої інстанції вірно зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112, якою до Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам та до Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 1991 р. N 48, внесено зміни, окремо не регламентовано, у якому порядку та у які строки належить виконувати рішення комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих, утворених Верховною Радою Республіки Крим, обласними, районними, міськими і районними в місті Радами народних депутатів, про виплату компенсації, які прийняті до винесення постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112.

Крім того вказана постанова не містить приписи щодо необхідності повторного звернення реабілітованих громадян та їхніх спадкоємців, щодо яких вже прийнято відповідне рішення, із заявами про виплату грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості в порядку, встановленому цією постановою, та/або подачі такими особами додаткових документів для виконання раніше прийнятого рішення про виплату компенсації.

Також пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112 установлено, що заяви реабілітованих громадян та їхніх спадкоємців про виплату грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості розглядаються комісіями, до яких вони надійшли на розгляд до прийняття цієї постанови.

В свою чергу, пунктом 28 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24.06.1991 N 48 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112) визначено, що рішення комісії про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості підлягають обов'язковому виконанню всіма органами державної виконавчої влади, підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями, колективними сільськогосподарськими підприємствами, об'єднаннями громадян або їхніми правонаступниками, а також громадянами чи їхніми спадкоємцями.

Відповідно до п. 22 згаданого Положення, у зв'язку із зміною розміру відшкодувань за будівлі та майно з 5 жовтня 1992 р., а також розміру грошової компенсації реабілітованому за кожний місяць позбавлення волі з 1 листопада 1992 р. не провадиться перерахунок сум цих виплат, щодо яких вже прийнято відповідне рішення, крім випадків, коли указані компенсації не виплачено з поважних причин (з вини комісій, фінансових органів, підприємств, установ, організацій тощо).

Таким чином враховуючи наведене колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що рішення Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих, утвореної Ємільчинською районною Радою народних депутатів, від 29 січня 1993 року № 20 про виплату позивачу компенсації в загальній сумі 70000 карбованців належить обов'язковому виконанню всіма органами державної виконавчої влади, без надання ОСОБА_3 додаткових документів, шляхом перерахування сум грошової компенсації на особовий рахунок в установах Ощадного банку України або поштових переказів.

Також в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем грошової компенсації на підставі рішення від 29.01.1993 № 20 та відповідачем, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

Крім того судом першої інстанції вірно встановлено, що Ємільчинський райфінвідділ, на який рішенням від 29.01.1993 № 20 покладено обов'язок щодо виплати компенсації позивачу, на даний час відсутній.

Разом з цим, п. 15 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24.06.1991 N 48 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112), установлено, що виплата передбаченої цим Положенням грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам провадяться незалежно від часу реабілітації. Указана компенсація виплачується за рахунок коштів місцевого бюджету відповідним фінансовим органам за місцем проживання реабілітованого, а якщо реабілітований громадянин проживає за межами України - фінансовим органом за місцем провадження попереднього слідства.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Бюджетного кодексу України, місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.

Згідно зі п. 4 ч. 1 ст. 90 Бюджетного кодексу України, до видатків, що здійснюються з бюджету Автономної Республіки Крим і обласних бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема: державні програми соціального захисту та соціального забезпечення: виплати компенсації реабілітованим; дитячі будинки-інтернати; навчання та трудове влаштування інвалідів; будинки-інтернати для громадян похилого віку та інвалідів; будинки-інтернати для дітей-інвалідів; центри з нарахування та здійснення соціальних виплат; притулки для дітей, центри соціально-психологічної реабілітації дітей та соціальні гуртожитки для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (крім відповідних притулків, центрів і гуртожитків, визначених у підпункті "а" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу); пільгове медичне обслуговування громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; компенсаційні виплати інвалідам на бензин (пальне), ремонт, техобслуговування автотранспорту та транспортне обслуговування, а також на встановлення телефонів інвалідам I і II груп; відшкодування витрат на поховання учасників бойових дій та інвалідів війни; центри соціальної реабілітації дітей-інвалідів, центри професійної реабілітації інвалідів.

Отже суд першої інстанції з урахуванням наведеного вірно зазначив, що розпорядником коштів місцевого бюджету для виплати компенсації реабілітованим за місцем проживання позивача є Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації.

Також під час розгляду даної справи суд вірно врахував положення ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Нормами ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Rysovskyy v. Ukraine" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ("Beyeler v. Italy", "Oneryildiz v. Turkey", "Megadat.com S.r.l. v. Moldova", "Moskal v. Poland"). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Lelas v. Croatia" і "Toscuta and Others v. Romania") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (Oneryildiz v. Turkey", та "Beyeler v. Italy").

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Lelas v. Croatia").

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що на даний час зобов'язання Держави перед ОСОБА_3 як спадкоємцем реабілітованого батька, в якого незаконно вилучено будівлі та майно, щодо виплати грошової компенсації в сумі 70 тис. карбованців не виконано з незалежних від позивача причин, а саме з вини органів державної влади.

Рішення Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 29 січня 1993 року № 20 може бути виконано Департаментом праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації.

Щодо покликань апелянта про необхідність надання позивачем документів на розгляд відповідачу, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки рішенням Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих вирішено виплатити компенсацію саме позивачу, як спадкоємцю його реабілітованого батька. При розгляді цього питання комісією позивачем надавався необхідний перелік документів.

Загалом той перелік документів, який просить надати відповідач, не передбачений жодним нормативним актом.

Отже Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач не виконуючи рішення Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 29 січня 1993 року № 20 діє протиправно.

За таких обставин, суд прийшов до вірного висновку про зобов'язання останнього виконати рішення Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 29 січня 1993 року № 20.

Твердження відповідача, що суд прийняв рішення про стягнення коштів, чи визначив суму компенсації у розмірі 70 тис. грн. не відповідають дійсності. У даному випадку суд лише зобов'язав відповідача виконати згадане рішення комісії.

Відтак доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовуються.

За таких обставин суд вважає, що судом першої інстанції в достатньому обсязі з'ясовано обставини справи та ухвалене рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "25" квітня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: М.М. Капустинський

І.Г. Охрімчук

Повний текст cудового рішення виготовлено "24" жовтня 2017 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_6 АДРЕСА_3

- предстаник позивача ОСОБА_5 АДРЕСА_1, 11705

3- відповідачу/відповідачам: Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації вул.Чуднівська,105,м.Житомир,10005

- ,