Справа № 802/475/17-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/475/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

26 жовтня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.

за участю:секретаря судового засідання: Гіюка Д.М.,

представника позивача: Волошенюк Оксани Валеріївни

представника відповідача: Кононова Валентина Дмитровича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" (далі ТОВ "АВІС") звернулося до суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального права та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги викладені в апеляційній скарзі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги і просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхіднозадовольнити, а постанову суду першої інстанції-скасувати, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено слідуюче.

ТОВ "Авіс" 21.07.1998 року було зареєстроване Виконавчим комітетом Вінницької міської ради, свідоцтво про державну реєстрацію від 21.07.1998 року №0000575 (Серія А00 №142599), як платник податку на додану вартість.

Відповідно до направлень №757 та №758 від 28.10.2016 року виданих Офісом великих платників податків ДФС України на наказу останнього від 20.10.2016 року №814 (з урахуванням змін, внесених наказом Офісу великих платників податків ДФС України від 02.11.2016 року №862) про проведення документальної позапланової виїзної перевірки головними державними ревізорами-інспекторами відділу податкового супроводження Вінницького управління Офісу великих платників податків ДФС - Шереметою В.В. та Ковальчуком В.М. згідно з п.п. 20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п. 78.1.11 п.78.1 ст.78 ПК України у зв'язку з отриманням ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 02.07.2016 року по справі №127/13849/16-к, проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Авіс" з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства під час здійснення фінансово-господарських операцій з ПП "Ідас-Л" за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року.

Вказаною перевіркою встановлено наступні порушення:

- п.198.1, п. 198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПКУ що призвело до завищення від'ємного між сумою податкових зобов'язань і сумою податкового кредиту у декларації з податку на додану вартість за березень 2015 року на загальну суму ПДВ у розмірі 293646 грн.;

- п. 200.1, п.200.2, п.200.4 ст. 200 ПКУ внаслідок чого завищено значення суми від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у квітні 2015 року на загальну суму 187574 грн.;

- п.200.1, п.200.2 ст.200 ПКУ внаслідок занижено нарахування податку на додану вартість до сплати в бюджет за квітень 2015 року всього у сумі 106072 грн.

За результатами проведеної перевірки посадовою особою відповідача складено Акт від 24.11.2016 року №2006/28-10-46-02/13304871, на підставі якого контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення № від 14 грудня 2016 року, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів у загальній сумі 106125,036 (сто шість тисяч сто двадцять п'ять гривень) грн., а саме: за податковим зобов'язанням 106072 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 53036,00 грн. та податкове повідомлення-рішення № від 14 грудня 2016 року, яким встановлено порушення п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, а саме: сума завищення від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду у загальній сумі 293646,00 (двісті дев'яносто три тисячі шістсот сорок шість гривень) грн.

ТОВ "АВІС", не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням оскаржило його в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідача діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченізаконом.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції по суті спору з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Положеннями ст. 21 ПК України визначено обов'язки органів фіскальної служби, серед яких обов'язок дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій. Отже, органи фіскальної служби та їх посадові особи при прийнятті рішень, у т.ч. наказів про проведення позапланової перевірки, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений ПК України.

Відповідно до п.198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до вимог пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 ст.200 Податкового кодексу передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом (п.200.2 ст.200 ПК України).

Разом з тим вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-ХІV від 16.07.1999 року (далі Закон № 996-ХІV), бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За статтею 1 цього Закону господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Статтею 9 Закону № 996-ХІV встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що податкові наслідки у вигляді формування витрат та податкового кредиту з ПДВ у податковому обліку є правомірними лише у випадку реального виконання господарської операції та її підтвердження належними первинними документами, що відповідають критерію повноти та достовірності представлення інформації про факт реальної зміни майнового стану платника податків.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, єдиним документом, на підставі якого відповідач обґрунтував свою позицію, є відповідь на його запит про проведення зустрічної звірки від 18.06.2015 року №1689/7/02-03-15, з якої слідує, що неможливо підтвердити факт реального здійснення господарських операцій ФГ "Прогрес" із платниками податків контрагентами-постачальниками за період березень 2015 року, оскільки вбачається відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів та встановлено укладання недійсних цивільно-правових відносин та проведення безтоварних операцій, спрямованих на надання податкової вигоди для третіх осіб з метою штучного формування валових доходів, валових витрат, податкового зобов'язання та податкового кредиту.

Суд першої інстанції, як на обставини що свідчать про відсутность здійснення господарських операцій послався на те, що на підтвердження здійснення фінансово-господарські операції із ПП "Ідас-Л" на виконання договору поставки соняшникової олії від 05.03.2015 року №5, ТОВ "АВІС", останнім не надано розрахункових, платіжних та інших первинних документів, при цьому зазначив, що позивачем виписувались видаткові та податкові накладні. Факт існування видаткових накладних на суму 293645,96 грн. також не заперечується відповідачем, про що свідчать відомості викладені в абз. 20 стор.9--абз.2 стор.10 Акт від 24.11.2016 року №2006/28-10-46-02/13304871.

Слід зазначити, що законодавець не визначив конкретного переліку документів, якими платник повинен підтвердити реальність виконання господарської операції. З метою податкового обліку господарські операції можуть оформлюватися будь-якими первинними документами, зміст яких відповідає положенням статті 9 Закону N 996-XIV, та складення яких узгоджується із законодавчо установленими вимогами щодо оформлення такої операції або із звичаєвою практикою.

Ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані в цілях госпорадської діяльності платнка податку. Власне відсутність максимальної деталізації виду виконаних робіт не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій.

Окрім того, як встановлено із пояснень представника, наданих під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оригінали фінансово-господрських документів на 150 аркушах, що підтверджують реальність господарських операцій, здійснених позивачем, вилучені в підприємства на підставі ухвали слічого судді у справі № 127/12076/15-к (ухвала, в якій міститься перелік вилучених документів, наявна в матеріалах справи), однак вказана обставина була залишена поза увагою, як відповідачем під час проведення перевірки, так і судом першої інстанції.

Згідно з частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже саме на податкові органи покладається обов'язок надати достатні докази на обґрунтування висновків про порушення платником податків норм податкового законодавства, на підставі яких такому платнику визначено відповідні грошові зобов'язання.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведень правомірність винесеного ним податкового повідомлення-рішення, що є підставою для його скасування, а відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відстуність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм права, які призвели до неправильного вирішення позовних вимог, тобто прийняте рішення в частині задоволення позовних вимог не відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС" задовольнити повністю.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 14 грудня 2016р. № та № .

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства "АВІС" за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України судовий збір у розмірі 22586 (двадцять дві тисячі п'ятсот вісімдесят шість) грн. 59 коп.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 27 жовтня 2017 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Ватаманюк Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.