Справа № 826/2907/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 жовтня 2017 року № 826/2907/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи Київський слідчий ізолятор

третя особа Управління державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області

про поновлення на роботі, стягнення заробітньої плати та оплати за час вимушеного прогулу, відшкодування морального збитку,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної установи «Київський слідчий ізолятор», третя особа без самостійних вимог Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області, про:

- визнання протиправним та скасування Наказу Київського слідчого ізолятора про звільнення ст. лейтенанта вн. Служби ОСОБА_1, інспектора відділу охорони від 01.02.2017 року;

- визнання протиправним та скасувати Наказу Київського слідчого ізолятора про притягнення до дисциплінарної відповідальності ст. лейтенанта вн. служби ОСОБА_1, інспектора відділу охорони;

- визнання протиправним та скасування затвердженого Висновку службового розслідування Київського слідчого ізолятора від 01.02.2017 року яким рекомендовано звільнити ст. лейтенанта вн. служби ОСОБА_1, інспектора відділу охорони зі служби;

- поновлення ст. лейтенанта вн. служби ОСОБА_1 на службі, на посаді інспектора відділу охорони Державної установи Київський слідчий ізолятор;

- стягнення з Державної установи «Київський слідчий ізолятор», , на користь ОСОБА_1 заробіток за фактично відпрацьований час з 01.01.2017 року по 01.02.2017 року;

- стягнення з Державної установи «Київський слідчий ізолятор», , на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2017 року по час поновлення на посаді;

- стягнення з Державної установи «Київський слідчий ізолятор», , на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі кратному 50 мінімальних заробітних плат, що становить 160 000 гривень;

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що його було звільнено протиправно, безпідставно та всупереч встановленого законодавством України порядку, всупереч порядку визначеному КЗпП України, без дотримання процедури, було грубо порушеного його права працівника. Також Позивач наголошував на грубому порушені законодавства України щодо порядку застосування до службової особи ОВС дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби.

У судовому засіданні 20.06.2017 року представник Позивача підтримав позовні вимоги та просив Суд задовольнити у повному обсязі.

Представник Відповідача у судове засідання 20.06.2017 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, письмових заперечень на адміністративний позов ОСОБА_1 до суду не надходило, також відсутнє клопотання про розгляд справи за відсутності Відповідача.

Представник третьої особи у судовому засіданні 20.06.2017 року надав суду письмові заперечення у тексті яких проти задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 заперечує, просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд, ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з 09.12.2013 року проходив службу в Київському СІЗО ДПтС України в м. Києві та Київській області, на посаді інспектора відділу охорони Київського СІЗО, присвоєно звання - старший лейтенант внутрішньої служби.

10.01.2017 року Позивач проходив службу в Київській міській туберкульозній лікарні №2 по охороні ув'язнених та був начальником варти. В ході перевірки посадовими особами установи, згідно припису начальника установи Київського СІЗО, було встановлено, що Позивач знаходився з явними ознаками алкогольного сп'яніння, про що було докладено начальнику установи та прийнято рішення забрати зброю та здійснити заміну варти.

Наказом №710Т-17 «Про проведення службового розслідування та створення комісії для його проведення» від 11.01.2017 року наказано провести службове розслідування по факту вживання спиртних напоїв під час несення служби на добовому чергуванні в лікувальному закладі Міністерства охорони здоров'я України в Київський міській туберкульозній лікарні №2 смт. Гостомель старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_1, інспектором відділу охорони та сержантом внутрішньої служби Ярмаком Олександром Володимировичем, молодшим інспектором другої категорії відділу охорони.

За фактом проведення службового розслідування встановлено грубе порушення ОСОБА_1 службової дисципліни та безповідальне ставлення до своїх функціональних обов'язків, що могло призвести до негативних наслідків, а саме було встановлено, що начальник варти старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_1 знаходився на службі з явними ознаками алкогольного сп'яніння, вів себе неадекватно та агресивно, проїхати до Київської міської наркологічної лікарні для проведення обстеження з метою проведення експертизи відмовився.

Наказом №17/ОС-17 «По особовому складу» від 01.02.2017 року наказано звільнити зі служби в Державній кримінально - виконавчій службі України відповідно до пункту 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв'язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту).

Позивач вважає, що прийняті рішення посадових осіб Київського СІЗО грубо порушують його трудові й Конституційні права, являються протиправними, прийнятими хибно, з грубими порушеннями положень Основного Закону та вимог спеціального й трудового законодавства, а отже підлягають захисту та поновленню в судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23 червня 2005 року №2713-IV, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначені Законом України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року №580-VIII.

Відповідно до пункту 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Статтею 77 Закону України "Про Національну поліцію" визначено вичерпний перелік підстав для звільнення зі служби в поліції, зокрема, п. 6 ч. 1 вказаної статті визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію" у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Суд зауважує, що на теперішній час Дисциплінарний статут Національної поліції України не затверджено.

Пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин Дисциплінарний статут Національної поліції України не затверджено, на поліцейських поширюється дія Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" від 22.02.2006 № 3460-IV (чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначено Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України (надалі - Дисциплінарний статут) службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 7 Дисциплінарного статуту визначено, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу:

- дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників;

- захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави;

- поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики;

- берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб;

- стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень;

- сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку;

- виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету;

- з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють;

- берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Аналізуючи наведені положення Дисциплінарного статуту службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності.

Відповідно до ст. 2 Дисциплінарного статуту, дисциплінарним проступком є невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

За приписами статті 12 Дисциплінарного статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень, як звільнення з органів внутрішніх справ.

Отже, недотримання службової дисципліни є дисциплінарним проступком, за вчинення якого до особи-порушника застосовуються заходи дисциплінарного стягнення, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ.

Як визначено частиною першою статті 14 Дисциплінарного статуту з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Частиною 4 ст. 14 Дисциплінарного статуту передбачено, що порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення. У разі порушення службової дисципліни кількома особами дисциплінарне стягнення накладається на кожного окремо.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Згідно ст. 12 Закону, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження;2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність;6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Частиною другою пункту четвертого Розділу 8 «Про затвердження Порядку проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України» Наказу №356/5 від 12.03.2015 року забороняється затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої проводиться службове розслідування, письмового пояснення, або за відсутності акта про її відмову від надання письмового пояснення. Небажання особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої проводиться службове розслідування, надавати пояснення не перешкоджає затвердженню висновку службового розслідування та накладенню дисциплінарного стягнення.

В судовому засіданні встановлено, що звільнення Позивача відбулось за результатами службового розслідування по факту вживання спиртних напоїв під час несення служби на добовому чергуванні в лікувальному закладі Міністерства охорони здоров'я України в Київський міській туберкульозній лікарні №2 смт. Гостомель призначеного Наказом №71ОТ-17 від 11.01.2017 року.

Представник третьої особи у свої письмових запереченнях наголошує, що до Позивача застосовано належний вид дисциплінарного стягнення, оскільки позивач своїми діями, які виразилися у розпиванні спиртних напоїв під час несення служби дискредитував і принизив органи ДКВС. Крім того позивач власноруч ознайомився з Висновком службового розслідування та відмовився надавати пояснення.

Згідно наявного у матеріалах справи Висновку службового розслідування встановлено, що начальник варти старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_1 знаходився на службі 10.01.2017 року в Київській міській туберкульозній лікарні №2 по охороні ув'язнених з явними ознаками алкогольного сп'яніння, вів себе неадекватно та агресивно, проїхати до Київської міської наркологічної лікарні для проведення обстеження з метою проведення експертизи щодо виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів - відмовився.

Позивач зазначає, що Наказ про його звільнення від 01.02.2017 року було затверджено, в період його тимчасової непрацездатності та перебуванні на лікарняному з 23.01.2017 року по 06.02.2017 року, що є порушенням Кодексу Законів про Працю.

Представником третьої особи надано суду табель обліку робочого часу за січень 2017 року та журнал проведення інструктажів, згідно яких, позивач виходив на службу з 23.01.2017 року по 01.02.2017 року. Також суду надано копію журналу реєстрації лікарняних листів, в якому відсутній запис щодо перебування на лікарняному ОСОБА_1 в період з 23.01.2017 року по 06.02.2017 року, тому суд вважає необгрунтованими пояснення позивача щодо того, що Наказ про його звільнення від 01.02.2017 року було затверджено, в період його тимчасової непрацездатності та перебуванні на лікарняному.

Стосовно твердження позивача, що станом на 01.02.2017 року були відсутні повноваження у Керівника Київського СІЗО звільняти ОСОБА_1 зі служби, то суд не погоджується з даним твердженням, оскільки встановлено, що ОСОБА_3 проходив службу на посаді начальника Державної установи Київський слідчий ізолятор в період з 09.01.2017 року по 01.02.2017 року включно. Також відповідно до п. 18 ст. 8 Положення про державну установу «Київський слідчий ізолятор» від 15 грудня 2016 року, - начальник слідчого ізолятора в установленому порядку призначає на посади, переміщує та звільняє персонал слідчого ізолятора з посад, що належать до номенклатури слідчого ізолятора.

Таким чином, суд дійшов висновку, що до позивача правомірно та співмірно застосовано заходи дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивач не обґрунтував, в чому полягає шкода, не довів факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у її житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

З огляду на вище зазначене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст. ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Я.І. Добрянська