Справа № 461/10997/14-а
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" жовтня 2017 р. м. Київ К/800/30993/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді - Черпіцької Л.Т.
Суддів -Гончар Л.Я.
Шведа Е.Ю.
при секретарі -Гуловій О.І.
за участю представника:позивача - Оленчина Р.Б. третя особа - Ступінський Я.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргоюВиконавчого комітету Львівської міської ради
напостанову Галицького районного суду м. Львова від 02.06.2016р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016р.
у справі№ 461/10997/14-а
за позовомЛьвівської обласної організації Національної спілки художників України
доВиконавчого комітету Львівської міської ради
третя особаТовариство з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості»
провизнання неправомірними та скасування рішень

ВСТАНОВИЛА:

Львівська обласна організація Національної спілки художників України звернулась з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.04.2001 року № 157 «Про затвердження проекту відведення та надання у довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9»;

- визнати неправомірним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» в частині продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт»;

- виключити з Додатку № 1 до Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» пункт № 5.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що оскаржувані рішення Виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв щодо земельної ділянки на пл. Міцькевича 9 у м. Львові, яка Виконавчому комітету не належала. Позивач вважає, що при прийнятті оскаржуваних рішень Виконавчого комітету Львівської міської ради не враховано тієї обставини, що на земельній ділянці знаходилося нерухоме майно - пам'ятка культури національного значення, а відтак, рішення приймалися за відсутності відповідних погоджень Міністерства культури України, всупереч інтересам держави та в порушення інтересів і прав Львівської обласної організації Національної спілки художників України. При цьому, позивач посилається на порушення відповідачем ст.4, 33, 75 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття міською радою оскаржуваних рішень), відповідно до якої до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі під історико-культурними об'єктами, що мають національне та загальнодержавне значення. На підтвердження своєї позиції позивач також посилається на постанову Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2001 року у справі № 2а-267/2011.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 02.06.2016р.., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016р., позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.04.2001 року № 157 «Про затвердження проекту відведення та надання у довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9». Визнано протиправним та скасовано Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» в частині продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт», виключивши з Додатку № 1 до Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» пункт № 5.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, Виконавчий комітет Львівської міської ради звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та закрити провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001р. було прийнято на виконання Ухвали Львівської міської ради від 23.11.2000р. №831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові». При цьому, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 р. №386 було прийнято на основі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001 року «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9».

Відповідно до постанови Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2011 року у справі № 2а-267/2011 визнано недійсною та скасовано Ухвалу Львівської міської ради 11-ї сесії 3-го скликання від 23.11.2000 року №831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові».

Враховуючи зазначене, суди дійшли висновку, що оскільки судом визнано недійсною Ухвалу Львівської міської ради 11-ї сесії 3-го скликання від 23.11.2000 року №831, правова підстава для прийняття рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001р., як і рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 р. №386., відпала.

Крім того, розглядаючи справу суди виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

З описаних вище обставин видно, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені щодо прийнятих суб'єктом владних повноважень рішень про передачу у постійне користування та надання у власність земельної ділянки (тобто актів, які вичерпують свою дію після їх реалізації), відносно яких існує спір про право цивільне, в межах якого (за наявності для цього підстав) можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на спірну земельну ділянку.

Отже рішення судів попередніх інстанцій помилково були прийняті в порядку адміністративного судочинства, відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС вони підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 13 вересня 2017 року справа № 21-3557а16, від 25 травня 2016 року справа № 21-1204а16 та від 17 лютого 2015 року справа № 21-551а14.

Враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду у порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 КАС суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Рішення про закриття справи не обмежує сторони у реалізації захисту свого речового права в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 157, 221, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради задовольнити.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 02.06.2016р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016р. скасувати, а провадження в адміністративній справі - закрити.

Роз'яснити позивачеві його право на звернення до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: