Справа № 623/1411/17
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 р. Справа № 623/1411/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Григорова А.М. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18.07.2017р. по справі № 623/1411/17

за позовом ОСОБА_1

до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області

про оскарження рішення суб'єкта владних повноважень,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до Ізюмського міськрайонного суду з адміністративним позовом до Ізюмського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Харківській області , в якому просить суд визнати протиправними дії Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо відмови у зарахуванні до спеціального стажу, який дає право ОСОБА_1 на виплату грошової допомоги відповідно до п.7-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" періоду проходження клінічної ординатури з хірургії з 01.09.1985 року по 01.09.1987 року в Харківському науково-дослідному інституті загальної та невідкладної хірургії; скасувати рішення Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області від 12 травня 2017 року № 16 в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової допомоги згідно п.7-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"; зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області зарахувати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 до спеціального страхового стажу, який дає йому право на виплату грошової допомоги згідно п.7-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", періоду проходження клінічної ординатури з хірургії з 01.09.1985 року по 01.09.1987 року в Харківському науково- дослідному інституті загальної та невідкладної хірургії та здійснити йому виплату грошової допомоги згідно п.7-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Свої вимоги мотивує тим, що з 25 квітня 2017 року відповідачем йому призначена пенсія за віком. За документами пенсійної справи він має страховий стаж, який складає 41 рік 4 місяці 26 день. Однак, крім призначеної пенсії він має право на отримання грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, оскільки станом на момент призначення пенсії мав спеціальний медичний страховий стаж понад 35 років. Така грошова допомога позивачеві виплачена не була у зв'язку з тим, що нарахований відповідачем спеціальний медичний стаж складає 34 роки 7 місяців та 11 днів. При цьому, до стажу роботи безпідставно не було зараховано період з 01.09.1985 року по 01.09.1987 року, тобто час лікарського стажу навчання ОСОБА_1 в клінічній ординатурі.

Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18 липня 2017 р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії Ізюмського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови в зарахуванні 2-х років клінічної ординатури до стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугою років ОСОБА_1. Зобов'язати Ізюмське об'єднане управління пенсійного фонду України в Харківській області здійснити зарахування ОСОБА_1 2 роки клінічної ординатури до стажу роботи на посадах, що дає право на призначення пенсії за вислугою років.

Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області не погоджується з вказаною постаново, подало апеляційну скарг , вважає, що постанова винесена не посилаючись на обставини справи, з порушенням норм матеріального права, просить суд скасувати постанову Ізюмського міськрайонного суду від 18.07.2017 року, прийняти нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

ОСОБА_1 заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає постанову правомірною та просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, постанову залишити без змін.

Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, доводи апеляційної скарги,постанову суду першої інстанції , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено , що ОСОБА_1 з 12.05.2017 року перебуває на обліку Ізюмського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Харківській області, має страховий стаж, який складає 41 рік 4 місяців 26 день, з яких спеціальний медичний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. „е" ст. 55 Закону України „ Про пенсійне забезпечення", складає 34 роки 7 місяців та 11 днів.

Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо зарахування йому двох років клінічної ординатури до стажу роботи на посадах, що дає право на призначення пенсії за вислугою років, щодо виплати грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Ізюмського об'єднаного управління пенсійного фонду України в Харківській області №16 від 12.05.2017 року призначено позивачу пенсію за віком з 25.04.2017 р. та відмовлено у виплаті грошової допомоги з підстав відмови у зарахуванні клінічної ординатури в медичний стаж для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, оскільки страховий стаж у закладах охорони здоров'я, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», становить 34 роки 7 місяців 11 днів, а не 35 років, як цього вимагає законодавство. При цьому, період навчання позивача в клінічній ординатурі не може бути зарахований до стажу необхідного для виплати грошової допомоги, оскільки такі посади постановою КМУ № 909 від 04.11.1993 року не передбачені.

Приймаючи постанову, суд першої інстанції виходив з того , що період навчання позивача в клінічній ординатурі з 01.09.1985 року по 01.09.1987 року на підставі чинного на той момент законодавства мав бути включений до стажу роботи медичних працівникі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав включення до стажу роботи медичних працівникі періоду навчання позивача в клінічній ординатурі з 01.09.1985 року по 01.09.1987 року, однак , колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції не вирішені позовні вимоги, які заявлені в позові.

Згідно із частиною другою статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до частини першої статті 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Частиною третьою статті 162 КАС України надано адміністративному суду повноваження на прийняття іншої постанови (не передбаченої переліком частини 2), яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Матеріали справи свідчать , що позивачем не змінювались та не уточнювались вимоги, заявлені в позові.

Суд першої інстанції в порушення норм чинного законодавства вирішив не в повному обсязі та не ті вимоги, які були заявлені позивачем у позові, не відобразив в постанові висновки щодо інших позовних вимог , тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ст. 202 КАС України з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог , виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 7-1 Прикінцевих положень вказаного Закону встановлено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "є" - "ж" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Згідно з Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальних органах Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрах.

Відповідно до примітки 3 постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота па яких дає право на пенсію за вислугу років» робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

До цього періоду на території України та Української РСР діяв порядок, передбачений постановою Ради Міністрів СРСР № 1397 від 17.12.1959 року «Про пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров'я та сільського господарства». Відповідно до пп. «ж» п. 1 Положення про порядок обчислення стажу для призначення пенсій - до стажу роботи медичних працівників включається час навчання з підвищення кваліфікації по спеціальності.

Відповідно до пп. «ж» п. 1 Положення про порядок обчислення стажу для призначення пенсій, визначено, що до стажу роботи медичних працівників включається час навчання з підвищення кваліфікації по спеціальності.

Згідно з п. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених вказаним Законом.

При цьому, види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначені ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зокрема, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 61 Закону України «Про вищу освіту», від 01.07.2014 року № 1556-VII, клінічний ординатор - це особа, яка має ступінь магістра медичного спрямування та кваліфікацію лікаря певної спеціальності відповідно до переліку лікарських спеціальностей і навчається з метою поглиблення професійних знань, підвищення рівня компетентності лікаря - спеціаліста.

Основним завданням клінічної ординатури є поглиблення професійних знань, підвищення рівнів умінь та навичок лікаря-спеціаліста за його лікарським фахом з метою підготовки висококваліфікованого лікаря для самостійної роботи в закладах охорони здоров'я.

У Положенні про клінічну ординатуру, затвердженому наказом МОЗ від 29.01.1998 року № 12 визначено, що клінічна ординатура є вищою формою підвищення кваліфікації лікарів-спеціалістів з певного фаху у вищих медичних закладах освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації, закладах післядипломної освіти, клінічних науково-дослідних інститутах, центрах та набутого досвіду практичної роботи лікарем-спеціалістом з певного фаху.

Пунктом 4.12 цього Положення прямо передбачено, що термін навчання в клінічній ординатурі зараховується лікарю до його загального трудового стажу та стажу роботи за фахом.

Наказом Міністерства охорони здоров'я України № 12 від 29 січня 1998 року «Про затвердження Положення про клінічну ординатуру» затверджено Положення про клінічну ординатуру.

Відповідно до п.2.14 вказаного положення зарахування до клінічної ординатури проводиться наказом ректора (директора) вищого закладу освіти (наукової установи) в п'ятиденний термін після одержання списків осіб, затверджених Міністерством здоров'я України для зарахування до клінічної ординатури.

Наказ про зарахування до клінічної ординатури є підставою для звільнення лікаря з попереднього місця роботи за його ініціативою у зв'язку із вступом до клінічної ординатури (п. 2.15 Положення).

Пунктом 4.12 Положення встановлено, що термін навчання в клінічній ординатурі зараховується лікарю до його загального трудового стажу та стажу роботи за фахом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в період з 01.09.1985 року по 01.09.1987 року проходив ординатуру в клінічній ординатурі Харківського науково-дослідного інституту загальної та невідкладної хірургії на посаді клінічного ординатора по хірургії, що підтверджується та копією трудової книжки серії БТ-І № 5858655 (а.с.9-11) доданих до справи.

Відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не надано жодного доказу, який би спростовував факт виконання практичних завдань позивачем під час проходження (навчання) в спеціальній клінічній ординатурі.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, колегія суддів вважає , що відповідачем протиправно не зараховано період проходження ОСОБА_1 в клінічній ординатурі з 01.09.1985 року по 01.09.1987 до спеціального трудового стажу.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові № 9/175-04 від 24.01.2006 р., суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч.1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-УШ від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аскоп-Україна" до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що "спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення".

Враховуючи наведене колегія суддів вважає можливим задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Згідно ч. 2 ст. 205 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області задовольнити частково.

Постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18.07.2017р. по справі № 623/1411/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо відмови у зарахуванні періоду проходження клінічної ординатури з хірургії з 01.09.1985 року по 01.09.1987 року в Харківському науково- дослідному інституті загальної та невідкладної хірургії до спеціального стажу, який дає право ОСОБА_1 на виплату грошової допомоги відповідно до п.7-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" .

Скасувати рішення Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області від 12 травня 2017 року № 16 в частині відмови ОСОБА_1 у виплаті грошової допомоги згідно п.7-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області зарахувати ОСОБА_1 період проходження клінічної ординатури з хірургії з 01.09.1985 року по 01.09.1987 року в Харківському науково- дослідному інституті загальної та невідкладної хірургії до спеціального страхового стажу, який дає йому право на виплату грошової допомоги згідно п.7-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Зобов'язати Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області вирішити питання щодо нарахування грошової допомоги згідно п.7-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та здійснити виплату нарахованих сум.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло З.Г.
Судді(підпис) (підпис) Григоров А.М. Тацій Л.В.
Повний текст постанови виготовлений 27.10.2017 р.