Справа № 826/4747/17
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24 жовтня 2017 року 16:30 № 826/4747/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Вєкуа Н.Г., Костенка Д.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів на відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов ОСОБА_1, (далі - позивач, ОСОБА_1.), до Міністерства соціальної політики України, (далі - відповідач, Мінсоцполітики), про:

- визнання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, депортованою за національною ознакою, та зобов'язання відповідного державного органу видати позивачу посвідчення встановленого зразка;

- стягнення, у порядку відшкодування моральної шкоди, з державного бюджету України на користь позивача суми в розмірі 500 мінімальних заробітних плат - 1600000,00 грн. (3200 х 500 = 1600000).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем протиправно відмовлено ОСОБА_1 у визнанні його особою, депортованою за національною ознакою, та у видачі відповідного посвідчення, чим порушено законні права та інтереси позивача, а також спричинено йому моральну шкоду.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки, під час вчинення оскаржуваних дій та прийнятті оскаржуваного рішення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с. Крестьянський, Гулістанського району, Ташкентської області, Узбецька Радянська Соціалістична Республіка, батько - ОСОБА_2 (за національністю - кримський татарин), мати - ОСОБА_3 (за національністю - кримська татарка).

Листом Мінсоцполітики №205/0/2-17/22 від 04 січня 2017 року позивача повідомлено, що відповідачем розглянуто лист Управління праці та соціального захисту населення Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації щодо надання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, статусу особи, депортованої за національною ознакою.

У зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують факт депортації батьків ОСОБА_1 згідно із ст. 5 Закону України "Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою" від 17 квітня 2014 року №1223-VII, (далі - Закон №1223-VII), та п. 3 Порядку надання та позбавлення статусу особи, депортованої за національною ознакою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 листопада 2014 року №643, (далі - Порядок №643), Мінсоцполітики відмовило ОСОБА_1 у наданні статусу особи, депортованої за національною ознакою. А також зазначено, що відповідно до ст. 5 Закону №1223-VII у разі відсутності зазначених документів факт депортації особи встановлюється в судовому порядку за заявою заінтересованої особи.

У контексті викладеного суд зазначає наступне.

20 березня 2014 року Верховною Радою України прийнято постанову "Про Заяву Верховної Ради України щодо гарантії прав кримськотатарського народу у складі Української Держави" №1140-VII, згідно з п.п. 1, 2 та 5 якої, Україна гарантує збереження та розвиток етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності кримськотатарського народу як корінного народу та всіх національних меншин України.

Україна гарантує захист та реалізацію невід'ємного права на самовизначення кримськотатарського народу у складі суверенної і незалежної Української Держави.

Верховна Рада України доручає Кабінету Міністрів України терміново подати проекти законів України, нормативно-правових актів України, які визначають та закріпляють статус кримськотатарського народу як корінного народу України.

Статус осіб, депортованих за національною ознакою, гарантії держави щодо відновлення їхніх прав, принципи державної політики та повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування щодо відновлення прав цих осіб визначені (встановлені) Законом №1223-VII.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 Закону №1223-VII, Україна визнає депортації народів, національних меншин та осіб з місць постійного проживання на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік, як незаконні та злочинні акти, здійснені проти них, та визначає відновлення прав громадян України із числа депортованих осіб одним з пріоритетних напрямів політичного, соціально-економічного, культурного і духовного розвитку суспільства.

Україна визнає акти органів державної влади колишнього СРСР щодо реабілітації депортованих осіб, насильницьки переселених з місць постійного проживання, та відновлення їхніх прав.

Державна політика щодо відновлення прав депортованих осіб визначається Верховною Радою України відповідно до Конституції України і забезпечується органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Держава сприяє добровільному поверненню в Україну, адаптації та інтеграції в українське суспільство депортованих осіб, створює умови для їх облаштування, забезпечення землею, житлом, працевлаштування, освіти, збереження і розвитку етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності.

Держава забезпечує право депортованих осіб на повернення історичних назв населених пунктів, що були перейменовані за часів СРСР у зв'язку із здійсненням депортації.

Під час реалізації гарантій депортованим особам не повинні обмежуватися права і законні інтереси громадян, які проживають на відповідних територіях.

Для цілей цього Закону депортованою особою визнається особа, яка набула громадянства України і належить до:

- осіб кримськотатарського народу, представників інших національностей (громадян колишнього СРСР), які були насильницьки переселені за національною ознакою на спецпоселення згідно з рішенням органів державної влади колишнього СРСР або союзних республік з місць постійного проживання, що є територією сучасної України;

- осіб (громадян колишнього СРСР), які були примусово направлені на спецпоселення до членів своїх сімей після закінчення військової служби, повернення з евакуації, відбуття примусових робіт, покарання тощо;

- осіб (громадян колишнього СРСР), які на момент депортацій перебували за межами місць постійного проживання (на військовій службі, в евакуації, на примусових роботах, у місцях позбавлення волі тощо), але на яких згодом були поширені обмеження прав і свобод за національною ознакою, у тому числі заборона на повернення і проживання в місцях постійного проживання;

- осіб, які народилися в сім'ях депортованих осіб до моменту їх повернення в місця постійного проживання, але не пізніше набрання чинності цим Законом.

Окремими законами України може встановлюватися порядок відновлення прав інших категорій осіб, яких було піддано насильницькому переселенню.

Отже, депортованою особою, зокрема, визнається особа, яка набула громадянства України і належить до осіб, які народилися в сім'ях депортованих осіб до моменту їх повернення в місця постійного проживання, але не пізніше набрання чинності Законом №1223-VII.

Разом з цим, згідно зі ст. 5 Закону №1223-VII, надання та позбавлення статусу депортованої особи здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері відновлення прав депортованих осіб, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Факт депортації особи підтверджується відповідною довідкою або іншими документами, виданими компетентними органами України, інших держав - колишніх республік СРСР.

У разі відсутності зазначених документів факт депортації особи встановлюється в судовому порядку за заявою заінтересованої особи.

Підготовка документів, необхідних для встановлення факту депортації особи, покладається на уповноважений орган. У разі наявності в особи необхідних документів для встановлення факту депортації вона подає їх до уповноваженого органу разом із заявою.

Термін розгляду заяви уповноваженим органом не може перевищувати трьох місяців.

У разі прийняття рішення про надання заявнику статусу депортованої особи їй видається посвідчення, зразок якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

За видачу посвідчення та здійснення заходів для встановлення факту депортації плата з осіб не справляється.

У разі прийняття рішення про відмову в наданні статусу депортованої особи центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері відновлення прав депортованих осіб, письмово повідомляє про це заявника із зазначенням причини відмови.

Рішення про відмову у видачі посвідчення може бути оскаржено в судовому порядку.

При цьому, процедура надання та позбавлення статусу особи, депортованої за національною ознакою, особам, визначеним ч. 1 ст. 4 Закону №1223-VII, визначена Порядком №643.

Так, згідно з п.п. 2-9 Порядку №643, уповноваженим органом, на який покладається підготовка документів, необхідних для встановлення факту депортації, є місцева держадміністрація.

Для отримання статусу особи, депортованої за національною ознакою, особа, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, або її законний представник подає за місцем проживання чи місцем перебування до держадміністрації заяву про надання такого статусу.

До заяви додаються:

копія сторінок паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, які містять відомості про прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання;

документи, що підтверджують належність до числа осіб, депортованих за національною ознакою;

дві фотокартки розміром 3 х 4 сантиметри.

Голова місцевої держадміністрації визначає структурний підрозділ, відповідальний за проведення процедури встановлення статусу особи, депортованої за національною ознакою, та відповідальну посадову особу згідно з розподілом функціональних обов'язків.

Посадова особа перед реєстрацією заяви проводить співбесіду з особою, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, або її законним представником та заповнює облікову картку особи, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Після проведення співбесіди особа, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, або її законний представник ознайомлюється з обліковою карткою та підписує її.

Заява реєструється у відповідному журналі за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Місцева держадміністрація протягом одного місяця з дня реєстрації заяви особи, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, подає Мінсоцполітики копії заяви та відповідних документів для розгляду та прийняття відповідного рішення.

Мінсоцполітики не пізніше ніж протягом трьох місяців від дати реєстрації заяви особи, яка вважає себе особою, депортованою за національною ознакою, надсилає місцевій держадміністрації рішення про надання статусу особи, депортованої за національною ознакою (разом з бланком посвідчення), або відмову в його наданні з обґрунтуванням причин такої відмови. У разі прийняття рішення про відмову Мінсоцполітики одночасно повідомляє про це особі.

Рішення про відмову у видачі посвідчення може бути оскаржене у судовому порядку.

Посвідчення особи, депортованої за національною ознакою, видається місцевою держадміністрацією та реєструється у відповідному журналі за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

У ході судового розгляду справи позивач стверджував, що він є депортованою особою, оскільки набув громадянство України та належить до осіб, які народилися в сім'ях депортованих осіб до моменту їх повернення в місця постійного проживання, але не пізніше набрання чинності Законом №1223-VII.

Разом з тим, позивачем не надано до суду документів, що підтверджують належність ОСОБА_1 до числа осіб, депортованих за національною ознакою (відповідної довідки або інших документів, виданих компетентними органами України, інших держав - колишніх республік СРСР), а також не надано доказів їх додання до заяви про надання статусу особи, депортованої за національною ознакою.

Крім того, відповідними ухвалами суду у Міністерства внутрішніх справ України та у Галузевого державного архіву Служби безпеки України витребувано письмову інформацію разом із її документальним підтвердженням щодо примусового виселення (депортації) з Криму кримських татар ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Проте, згідно наданих на виконання вказаних вище ухвал суду:

- листа Департаменту з питань режиму та службової діяльності Міністерства внутрішніх справ України від 15 червня 2017 року №8639/11-2017 - за результатами проведеної роботи будь-яка інформація та документація стосовно ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в ГДА МВС не виявлена, рекомендовано звернутись до Галузевого державного архіву Служби безпеки України;

- листа Галузевого державного архіву Служби безпеки України від 11 липня 2017 року №24/5-3126 - в ГДА СБУ не виявлено будь-яких відомостей про ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3; відсутня можливість провести перевірку наявності інформації стосовно ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в Головному управлінні СБУ в АРК; враховуючи, що у 1944 році Кримська область адміністративно належала до Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки, для подальшого пошуку необхідної інформації рекомендовано звернутися до Головного інформаційно-аналітичного центру Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації.

Так, 16 серпня 2017 року на адресу Головного інформаційно-аналітичного центру Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації судом надіслано судовий запит на письмову інформацію разом із її документальним підтвердженням щодо примусового виселення (депортації) з Криму кримських татар ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Проте, станом на час прийняття у справі судового рішення відповідь на вказаний вище судовий запит від Головного інформаційно-аналітичного центру Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації не надійшла.

Враховуючи вищезазначене, а також зважаючи на те, що позивачем не надано Мінсоцполітики та до суду належних та достатніх доказів наявності підстав для визнання ОСОБА_1 депортованою особою, суд приходить до висновку, що відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу у наданні статусу особи, депортованої за національною ознакою.

Виходячи з того, що у ході судового розгляду справи судом не встановлено протиправності оскаржуваного рішення, дій та/або бездіяльності, а тому, позовні вимоги в частині стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, заподіяної вказаним рішенням, діями чи бездіяльністю, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів на відшкодування шкоди є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1.

Відповідно до ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді Н.Г. Вєкуа

Д.А. Костенко