Справа № 2-а-3601/11
Суддя: Калініченко Л. В.
Дата ухвалення: 2011-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-3601/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2011 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Голобородової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом

ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси

про зобовязання провести перерахунок, виплатити державну та додаткову пенсію, -

ВСТАНОВИВ:

15 червня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси, в якому просить суд зобовязати здійснити перерахунок з 16 грудня 2010 року державної пенсії, передбаченої ст. 54 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофиу розмірі 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком, та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю, передбачену ст. 50 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофиу розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, а також зобовязати відповідача провести з 16.12.2010р. перерахунок призначеної державної та додаткової пенсій за попередній період та виплатити її.

15.09.2011р. від відповідача надійшло заперечення на адміністративний позов, в якому Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси просило залишити без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судове засідання не зявилися, представник позивача надав до суду заяву в якій підтримав позовні вимоги позивача ОСОБА_1, просив їх задовольнити, та розглянути справу у їх відсутності.

Представник відповідача Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Одеси в судове засідання 29.11.2011р. не зявився, повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, яке є в матеріалах справи.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, належить до першої категорії, є інвалідом 2-ї групи, як особа, яка потерпіла в наслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченнями серії А № 114317С від 30 липня 2008 року, вкладкою до посвідчення категорії 1 серія А№ 114317.

Судом встановлено, що позивач має право на пенсію як учасник ліквідації аварії на ЧАЄС 1 категорії, інвалід 2 групи, захворювання якого пов'язано з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Цей факт не заперечується відповідачем у наданих суду запереченнях на позов.

Згідно ст. 72 КАС України дана обставина не потребує доказування як така, що визнається сторонами, суд не має сумнівів щодо достовірності цієї обставини.

18 травня 2011 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси з вимогою здійснити перерахунок його пенсії відповідно до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи(а.с. 10).

Предметом спору між сторонами у справі є визначення базової мінімальної пенсії за віком при нарахуванні пенсії на підставі Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофита питання пріоритетності законів над підзаконними актами.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів звужувати зміст та обсяг існуючих прав і свобод забороняється.

Статтею 49 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофипенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до частини 4 статті 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофив усіх випадках розмір пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими по II групі інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком.

Згідно ст. 50 зазначеного закону особам, віднесеним до категорії 1, зокрема інвалідам II групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, вихідним критерієм розрахунку державної та додаткової пенсій виступає мінімальна пенсія за віком, яка згідно зі статтею 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхуваннявід 09 липня 2003 року встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму визначеного законом для осіб, які втратили працездатність.

З листа від 31.05.2011р. (а.с.13) та заперечень на позов вбачається, що розрахунок пенсії позивачу відповідач провів, виходячи з Постанови Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян№ 654 від 16.07.2008 року.

Суд вважає за необхідне зазначити, що дійсно Постановою Кабінету Міністрів України Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян№ 654 від 16.07.2008 року, починаючи з 1 липня 2008 року встановлено мінімальний розмір пенсії для осіб, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою відповідно до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Визначивши основні принципові засади пенсійного забезпечення осіб, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи, стаття 54 Закону України Про статус соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофивіднесла до компетенції Кабінету Міністрів України порядок обчислення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Але у зазначеній постанові Кабінету Міністрів України основний зміст статті нівельований. Таким чином, наявна суперечливість законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Вирішуючи даний спір, суд виходить із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, тому вважає, що при розрахунку державної та додаткової пенсій, передбачених статтями 50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, застосуванню підлягає розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого в законі про Державний бюджет України на відповідний рік, із якого визначається мінімальний розмір пенсії за віком.

Положення ч. 3 ст. 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, на думку суду, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат, пов'язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною 1 цією статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Відповідно до ст. 8 КАС України забороняється відмова в розгляді та вирішені адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, що регулює спірні правовідносини.

У відповідності до ст. 9 ч.4 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, суд вважає за необхідне при вирішенні даного спору застосувати Закон України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, як нормативний акт, який має вищу юридичну силу перед Постановою Кабінету Міністрів України, на яку посилається представник відповідача як на підставу заперечень проти позову.

Суд дійшов висновку, що вказана Постанова Кабінету міністрів України не застосовуються до правовідносин, що склались між позивачем і відповідачем ще й тому, що дійсно порушується конституційний принципи рівності громадян перед Законом.

У рішенні Конституційного Суду України № 26-рп/2008 від 27 листопада 2008 року зазначено, що зі змісту частини другої статті 95 Конституції України, якою встановлюється, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків, випливає, що вони не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами. Самі ж загальносуспільні потреби, до яких належить і забезпечення права на соціальний захист громадян України, проголошений у статті 46 Конституції України, передбачаються у державних програмах, законах, інших нормативно-правових актах. Визначення відповідних бюджетних видатків у Законі про Державний бюджет України не може призводити до обмеження загальносуспільних потреб, порушення прав людини і громадянина, встановлених Конституцією України, зокрема щодо забезпечення рівня життя для осіб, які отримують пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, не нижчого від прожиткового мінімуму, визначеного законом.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї, а також практику Європейського суду як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до вказаної Конвенції кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття власності, яке міститься у ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як майнові праваі, таким чином, як власність.

Європейський Суд з прав людини при розгляді справи Кечко проти України(заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, припиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення суду). У зв'язку з чим Європейський суд не прийняв до уваги позицію уряду України про колізію двох нормативних актів Закону України, відповідно до якого встановлені надбавки з бюджету і який є чинним, та Закону України Про державний бюджетна відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку уряду України, превалювали як lех cресіаlіs. Європейський суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, постільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Як свідчить позиція Європейського Суду у справі Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 van Duym v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку обчислення і призначення пенсій, передбачених Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відповідно до ст. 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги позивача в частині визнання дії відповідача щодо призначення та виплати позивачу державної пенсії, передбаченої ст. 54 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, передбаченої ст. 50 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, як інваліду 2-ої групи за захворюванням, повязаним з Чорнобильською катастрофою, в меншому розмірі ніж передбачено ст.ст. 50, 54 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, - протиправними, зобовязання призначити з 15.08.2010р. державну пенсію, передбачену ст. 54 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофиу розмірі 8 (восьми) мінімальних пенсій за віком, з 25.12.2010р. додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоровю, передбачену ст. 50 Закону України Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофиу розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, а також зобовязання відповідача провести з 25.12.2010р. перерахунок призначеної державної та додаткової пенсій та виплатити її є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного.

Керуючись ст. ст. 19, 22, 46, 95, 152 Конституції України, ст. 49, 50, п. 4 ст. 54, п. 3 ст. Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, ст.ст. 6-14, 17, 19, 99, 100, 122, 159-163, 167, 183-2, 185, 186, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси зобовязання провести перерахунок, виплату задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Київському районі м. Одеси здійснити перерахунок основної пенсії ОСОБА_1, встановивши її з 16.12.2010 року в розмірі 8 (вісім) мінімальних пенсій за віком, а також додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю, встановивши її з 16.12.2010 року у розмірі 75% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до положень ст.ст. 50, 54 ч.4, 67 ч. 3 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України в Київському районі м. Одеси нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 заборгованість за недоплачену основну та додаткову пенсію з 16 грудня 2010 року по день звернення до суду, а саме по 15 червня 2011 року з врахуванням сплачених сум.

В решті вимог адміністративного позову відмовити.

Постанову може бути оскаржено шляхом подання до Одеського апеляційного адміністративного суду через Київський районний суд м. Одеси апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Калініченко Л. В.