Справа № 806/2442/17
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року Житомир справа № 806/2442/17

категорія 10.2.4

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Попова О. Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області про скасування податкового повідомлення-рішення від 05.06.2015 року №94-17,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.06.2015 року №94-17 про нарахування ОСОБА_1 грошового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб в розмірі 25 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення №94-17 від 05.06.2015 року було прийняте відповідачем всупереч встановленому чинним законодавством порядку встановлення місцевих податків. Вказує, що застосування контролюючим органом положень статті 267 Податкового кодексу України з метою оподаткування транспортним податком за 2015 рік є неправомірним.

Представник позивача до суду прибув, подав до канцелярії суду клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив. Подав через канцелярію суду письмові заперечення на адміністративний позов вих. №792/06-30-10-03 від 11.10.2017 року, в яких зазначав, що позивачу в установленому порядку надсилалось оскаржуване податкове повідомлення-рішення на адресу, зазначену у відомостях адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС. Вказував, що питання правомірності винесення рішення Житомирської міської ради 47-ї сесії 6-го скликання №932 від 10.06.2015 року вже було предметом судового розгляду. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. (а.с. 26-29).

Зважаючи на неявку сторін у судове засідання та керуючись ст. 41, ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з таких підстав.

Безспірно встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки TOYOTA, моделі SIENNA, легковий універсал-В, об'єм двигуна 3456, рік випуску 2013. (а.с. 13)

05 червня 2015 року Житомирською об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ Міндоходів у Житомирській області, правонаступником якої на момент розгляду справи є Житомирська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Житомирській області, згідно зі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України, прийнято податкове повідомлення - рішення № 94-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25 000 грн (а.с. 10).

Як встановлено зі змісту позовної заяви, позивач оскаржуване рішення засобами поштового зв'язку не отримувала, а дізналась випадково у серпні 2017 року при спробі здійснити нотаріальне оформлення договору оренди належного ОСОБА_1 транспортного засобу та отримавши відмову у вчиненні нотаріальних дій із посиланням на заборону органів державної виконавчої служби.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії довідки адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС, ОСОБА_1 на момент винесення оскаржуваного рішення проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 31) Таким чином, оскільки на момент винесення спірного рішення ОСОБА_1 перебувала на обліку в Житомирській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області та проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, контролюючий орган правомірно направив податкове повідомлення-рішення №94-17 від 05.06.2015 року на вказану адресу.

Водночас, як встановлено із копії паспорту ОСОБА_1 серії ВН 502465, виданого Богунським РВ УМВС України у Житомирській області 03.11.2010 року, 16 червня 2016 року позивача знято з реєстрації попереднього місця проживання (АДРЕСА_1.) та здійснено реєстрацію нового місця проживання, а саме: вул. Лісова, 38, с. Вишпіль, Черняхівський район, Житомирська область (а.с. 11-12).

Суд погоджується із доводами позивача в частині фактичного не отримання нею 15.07.2015 року копії податкового повідомлення-рішення №94-17 від 05.06.2015 року та наявності поважних причин пропуску строку звернення із позовом до суду.

Враховуючи вищевикладене, позивач, з урахуванням положень ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України та із дотриманням вимог статті 102 Податкового кодексу України, оскаржила спірне рішення до суду.

Перевіряючи податкове повідомлення-рішення від 05.06.2015 № 94-17 на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд зазначає наступне.

Статтею 67 Конституції України проголошено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

У відповідності до п. 6.1 ст. 6 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Податковий кодекс України), податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

28 грудня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015 року.

Пунктами 78-83 розд. І вказаного Закону внесено зміни до розділу XII Податкового кодексу України, в тому числі, згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України введено новий транспортний податок, який є складовою податку на майно.

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно зі пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті (пп. 267.3.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України).

У пункті 267.4 статті 267 Податкового кодексу України визначено, що ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Базовий податковий (звітний) період, згідно зі пп. 267.5.1 п. 267.5 ст. 267 Податкового кодексу України, дорівнює календарному року.

Порядок обчислення та сплати податку наведено у пункті 267.6 вказаної статті Податкового кодексу України.

У відповідності до пп. 267.6.1 згаданого пункту статті 267 Податкового кодексу України, обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

За змістом пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року). Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності. Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцем реєстрації об'єктів оподаткування, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Здійснивши системний аналіз наведених правових норм суд зазначає, що із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України, власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та об'ємом більше 3000 куб. см, є платниками транспортного податку.

При цьому суд враховує, що в силу приписів статей. 8, 10, 265 Податкового кодексу України транспортний податок є місцевим податком.

Положеннями пп. 12.4.3 п. 12.4 ст. 12 Податкового кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів віднесено до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об'єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов'язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Згідно зі пунктами 10.2, 10.3 статті 10 Податкового кодексу України, місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю). Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до підпунктів 12.3.1 - 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору. Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті (п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що місцеві ради за приписами Податкового кодексу України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

У частині першій статті 3 Бюджетного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Суд зазначає, що 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Також суд звертає увагу, що відповідно до пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, податкове законодавство України ґрунтується на принципі стабільності, відповідно до якого, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Таким чином, для застосування рішення про встановлення місцевих податків у 2015 році, таке рішення мало бути прийнято та оприлюднене до 15 липня 2014 року.

Судом з'ясовано, що рішення № 932 "Про місцеві податки та збори", яким, поміж іншого, встановлено на території м. Житомир податок на майно та затверджено Положення про порядок обчислення та сплати транспортного податку (визначає платників податків, об'єкт оподаткування, базу оподаткування, ставки, порядок обчислення та сплати транспортного податку на території м. Житомира), прийнято сорок сьомою сесією VI скликання Житомирської міської ради 10 червня 2015 року.

За змістом Положення про порядок обчислення та сплати транспортного податку, ставка транспортного податку для фізичних та юридичних осіб, в тому числі нерезидентів, які мають зареєстровані згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, який використовувався до 5 років і має об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що застосування контролюючим органом положень указаного рішення Житомирської міської ради, з метою оподаткування транспортним податком, могло мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, після його прийняття і офіційного оприлюднення, тобто не раніше 2016 року.

Водночас, суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що податок на майно, до якого входить транспортний податок, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII від 28.12.2014 запроваджено до початку нового бюджетного періоду (2015 року), тому він справляється з 2015 бюджетного року, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII від 28.12.2014 набрав законної сили 01 січня 2015 року.

Таким чином, застосування контролюючим органом положень статті 267 Податкового кодексу України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році.

В іншому випадку, таке застосування не відповідало б положенням статті 58 Конституції України.

Також суд зауважує, що безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і транспортного податку) віднесено Податковим кодексом України до виключної компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень. Верховна Рада України не може підміняти власними повноваженнями компетенцію місцевих рад щодо встановлення місцевих податків і безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Отож, указаним Законом лише введено транспортний податок, а його становлення (із визначенням ставок) має здійснюватися згідно рішень органів місцевого самоврядування у порядку, передбаченому Податковим кодексом України.

На користь зазначеного висновку також свідчать положення пункту 4 розділу II "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015, яким рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Наведені приписи Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII рекомендували встановити місцевим радам транспортний податок на 2015 рік у 2015 році, проте така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Таким чином, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України.

Подібного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 19 квітня 2016 року, 30 листопада 2016 року, 22 грудня 2016 року, 27 вересня 2017 року (справи № 804/14459/15, № 820/8898/15, № 820/11176/15, № 803/1642/16, відповідно) та постанові від 30 серпня 2016 р. (справа № К/800/8077/16).

Щодо посилань представника відповідача на пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України.

Відповідно до пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

При цьому з аналізу норм ст. 12 Податкового кодексу України видно, що в пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 вказаного Кодексу йдеться саме про те рішення, яке передбачено попереднім підпунктом, а саме пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 цього Кодексу.

Відтак, для застосування наслідків, передбачених пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, повинна мати місце протиправна бездіяльність місцевої ради щодо неприйняття обов'язкового рішення про встановлення місцевого податку, зокрема, транспортного.

У свою чергу, відповідна бездіяльність може виникнути лише після того, як сплинуть строки, протягом яких місцева рада має прийняти рішення про встановлення обов'язкового для справляння місцевого податку. Такими строками є період, передбачений пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, тобто період прийняття рішення, який завжди передує плановому і не може з ним збігатися.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що висновок про те, чи скористалася місцева рада своєю компетенцією щодо встановлення місцевого податку, можна зробити лише після закінчення бюджетного періоду, протягом якого мало бути реалізоване відповідне повноваження та, відповідно, лише з наступного бюджетного періоду контролюючі органи на підставі пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України можуть розпочати справляння місцевого податку, який місцева рада повинна була встановити згідно зі п. 10.2 ст. 10 вказаного Кодексу, але не встановила.

Для конкретної правової ситуації щодо запровадження транспортного податку у 2015 році період прийняття рішення місцевою радою - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов'язку встановити транспортний податок. Однак, бюджетним періодом, у якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України період прийняття рішення завжди передує початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Отже, як було встановлено вище, у 2015 році місцеві ради могли встановити транспортний податок лише на 2016, а не на 2015 рік.

Таким чином, бездіяльність місцевої ради може мати місце лише після закінчення 2015 року, оскільки до цього часу ще невідомо, чи виконає місцева рада свій обов'язок. Відповідно, якщо протягом 2015 року місцеві ради не приймають рішення про встановлення транспортного податку, то виключно з 2016 року можуть застосовуватися приписи пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що незалежно від прийняття або неприйняття рішення місцевою радою у 2015 році транспортний податок міг справлятися не раніше 2016 року.

Разом з цим, суд враховує, що за змістом частин 1, 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом рішення Європейського Суду з прав людини від 22 вересня 1994 року у справі "Ентрік проти Франції" (від 22 вересня 1994 року) вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права. Тобто, втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно є законним.

У своїх рішення, Європейський Суд з прав людини, підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа вливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб ("Баєлер проти Італії" (заява № 33202/96), "Онер'їлбіз проти Туреччини" (заява №48939/99), "Megadat.com. проти Молдови" (від 08 квітня 2008 року, заява № 21151/04), "Москаль проти Польщі" (від 15 вересня 2009 року, заява № 10379/05).

Так, у рішеннях Європейського Суду "Лелас проти Хорватії" (від 20 травня 2010 року, заява №55555/08), "Тошкуце та інші проти Румунії" (від 25 листопада 2008 року, заява № 36900/03) зазначено, що на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

У рішенні Європейського Суду "Москаль проти Польщі" (від 15 вересня 2009 року, заява № 10379/05), зазначено, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по соті суперечило б загальним інтересах. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки, заява №36548/97). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримаються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

За змістом остаточних рішень Європейського Суду з прав людини накладання органами державної влади на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку становить втручання в його майнові права у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Так, Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" та від 07 липня 2011 року в справі "Серков проти України", дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, у зв'язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим, а отже, не відповідало вимозі "якості" закону та не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника (платника податку), коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Враховуючи вищевикладене, суд наголошує, що визначення позивачу податкового зобов'язання з транспортного податку на 2015 рік не узгоджується із вимогами принципу верховенства права.

Згідно зі ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Усупереч наведеним нормам, відповідачем не доведено існування обставин на підставі яких прийнято спірне податкове повідомлення - рішення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення - рішення Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів Житомирської області від 05 червня 2015 року № 94-17 є протиправним, тому його необхідно скасувати, а позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Вирішуючи питання судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до квитанції №44 від 07.09.2017 на суму 640,00 грн. ОСОБА_1 понесено судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне відшкодувати ОСОБА_1 640,00 грн. понесених судових витрат по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області, яка є правонаступником Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирської області.

Керуючись статтями 11, 41, 128, 71, 86, 94, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області від 05 червня 2015 року №94-17.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 640,00 грн. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 24 жовтня 2017 р.