Справа № 815/615/17
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/615/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

судді - Романішина В.Л.,

судді - Шляхтицького О.І.

при секретарі: Вишневській А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 30.11.2016 року №592-16 та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував незаконністю спірного рішення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року позов частково задоволено. Скасовано спірне рішення.

В апеляційній скарзі ДМС України просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні даного позову.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості даного позову та наявності підстав для його часткового задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з заявою про звернення за захистом в Україні.

За результатами розгляду заяви позивача ДМС України прийняла рішення від 03.04.2015 № 280-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивач оскаржив його у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2015 року по справі № 815/3088/15 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС України від 03.04.2015 № 208-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано повторно розглянути питання щодо надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ДМС України було подано апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2016 року апеляційну скаргу ДМС України було задоволено. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26.08.2015 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивачем була подана касаційна скарга.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.07.2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2016 року - без змін.

В зазначеній ухвалі колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами відповідача, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Сирії жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у нього умов, передбачених п. 1 та п. 13 Закону №3671, для визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а отже й про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Також, суд касаційної інстанції зазначив, що позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано доказів наявності умов для набуття ним такого статусу, як і не надано доказів в підтвердження фактів його переслідування на батьківщині, які б слугували причиною вимушеного від'їзду позивача з Сирії, враховуючи, що позивач не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації й в країні громадянської належності він не мав ніяких проблем, окрім тих, які створює внутрішньополітична ситуація та які має все населення Сирії.

15.08.2016 року позивач вдруге звернувся за наданням міжнародного захисту.

В якості причини чергового звернення за міжнародним захистом, позивач назвав погіршення ситуації в країні громадянської належності (арк. 1-2 письмової заяви від 15.08.2016 року). Так, за словами позивача, в 2015 році ситуація в Сирії погіршилась через втручання іноземного контингенту Ірану та Російської Федерації в соціально-політичну становище в країні (арк. 6 заяви-анкети від 15.08.2016року).

В якості нововиявлених обставин позивач надав «довідку» з поліцейського відділку, в якій зазначено, що позивач добровільно звернувся до відділу внутрішніх справ з державної безпеки з метою врегулювання його статусу.

Враховуючи те, що позивач надав письмові докази, які не надавались під час попереднього звернення позивача, з метою всебічного розгляду заяви шукача захисту від 15.08.2016 року, яке базувалось на поданому документі, та на виконання Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та наказу МВС України «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 07.09.2011 року № 649, Головним управлінням ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про необхідність прийняття заяви позивача до розгляду.

Під час другого звернення з приводу набуття міжнародного захисту позивач висловив побоювання примусового призову до сирійської армії або рекрутування з боку повстанців. Під час проведення процедурної частини він не зміг обґрунтувати власні побоювання, використовуючи загальновідому інформацію країни громадянської належності, узагальнюючи її та намагаючись тим самим обґрунтувати своє друге звернення з приводу набуття міжнародного захисту.

Так, в письмовій заяві від 15.08.2016 року (арк. 1,2) міститься інформація стосовно участі міжнародного контингенту в наявній ситуації в країні громадянської належності позивача. Позивач повідомив про матеріальні труднощі та знищення родинної нерухомості на Батьківщині.

Жодних суб'єктивних суджень чи психологічної оцінки своєї власної ситуації по відношенню до Сирії, призову до армії чи рекрутуванню з боку повстанців надано не було. Під час анкетування від 15.08.2016року (арк. 6) позивач повідомляє загальновідому інформацію по країні громадянської належності, не зазначаючи, яким чином наявна ситуація в Сирії може позначитися чи вплинути на нього особисто. Під час проведення співбесіди від 22.08.2016 року (арк. 8,9) позивач вдався до особистих припущень стосовно ймовірного рекрутування з боку сирійської армії чи повстанців, посилаючись на інформацію, отриману від знайомих та з інформаційних новин.

Пояснити, яким чином та чому саме його особисто рекрутуватимуть до урядових чи антиурядових збройних сил позивач не зміг, вдаючись до розлогих пояснень та продовжуючи вводити в оману територіальний підрозділ ДМС.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу, підставою для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, подані позивача документи для оформлення зазначеним критеріям не відповідають, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, позивач повідомив, що його брат та матір в 2012 році неодноразово отримували повістки на його ім'я щодо необхідності звернутись до військкомату (арк. 10 протоколу співбесіди від 22.08.2016року). Додатково, під час попереднього звернення з приводу набуття міжнародного захисту від 09.10.2014 року він жодного разу не повідомляв про надходження викликів з боку військкоматів та не висловлював жодних побоювань зазнати примусового призову з боку сирійської армії чи рекрутування з боку повстанців. Обґрунтовуючи особисте звернення в 2014 році позивач повідомив про матеріальні та житлові проблеми (арк. З заяви-анкети від 17.10.2014 року). За справою вбачається, що так звані побоювання примусового рекрутування до сирійської чи антиурядової армії виявились на етапі оскарження рішення ДМС про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в судовому порядку, що вказує на зловживання загальною інформацією з боку позивача. Пояснюючи зазначене під час свого другого звернення, позивач повідомив, що останнє «не спало йому на думку» під час першого звернення (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 22.09.2016року).

З огляду на зазначене, можливо дійти висновку про необґрунтованість тверджень позивача під час його другого звернення відносно таких побоювань.

Також, в країнах, де військова служба є обов'язковою, факт непокори чи ухилення від такого обов'язку є порушенням та карається законом. Позивач не є біженцем, якщо єдиною причиною дезертирства або ухилення від військової служби є відраза до такої служби або страх участі в бойових діях (п.п.167, 168 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців відповідно Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967р до неї).

Щодо примусового рекрутування в недержавні збройні угрупування, слід пам'ятати, що такі угрупування не мають права здійснювати вербування примусово чи насильно. Особа, яка є шукачем міжнародного захисту через побоювання примусового вербування має право набути статусу біженця за умовою, що доведено існування інших елементів визначення терміну «біженець», в тому числі те, що держава не може або не бажає захищати дану особу від такого вербування.

Проведеним аналізом обох звернень з приводу набуття міжнародного захисту можливо дійти висновку, що позивач не підпадає під критерії визначення поняття «біженець» відповідно Конвенції 1951 року, Протоколу 1967 року та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто заявник не має права набути статусу біженця виключно через побоювання примусового рекрутування з боку повстанців.

Приймаючи до уваги відсутність аргументації (факту), усних тверджень власних побоювань у разі повернення до Сирії, які б ґрунтувались на реальних подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на реальність ймовірних побоювань зазнати примусового призову до сирійської армії чи рекрутування з боку повстанців.

Зазначений елемент також був підтверджений постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.01.2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.07.2016 року.

Позивач лише припускає, що у нього можуть виникнути проблеми із призовом до урядової чи антиурядової армії у разі повернення на Батьківщину, без надання будь-якої інформації особистого характеру, або з джерел Інтернету, що може будь-яким чином підтвердити зазначене. Враховуючи зловживання процедурою, ДМС прийшло до висновку, що головною метою повторного звернення позивача була саме необхідність в легалізації на території України, а не потреба в міжнародному захисті. Враховуючи відсутність у зверненні позивача ознак, передбачених п.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вбачається неможливим обґрунтувати причину виїзду шукача захисту за межі Батьківщини саме у контексті можливості надання особі статусу біженця на території України. Під час проведення додаткової співбесіди від 22,09,2016 року (арк, 3) позивач повідомив, що причиною виїзду до України в 2011 році, яку він назвав під час співбесіди в дипломатичній установі України на території Сирії було навчання.

Як спостерігається з матеріалів особової справи та з усних тверджень позивача ані він, ані інші члени його родини не зазнавали та не зазнають переслідувань на Батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичними поглядами або приналежністю до певної соціальної групи (арк, 12 протоколу співбесіди від 22,08,2016року).

Так, під час проведення анкетування та протоколів співбесід позивач чітко зазначив, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також він не був причетний до інцидентів* із застосуванням фізичного насилля за вищевказаними ознаками (арк. 6 заяви-анкети від 15.08.2016 року, арк. 12 протоколу співбесіди від 22.08.2016 року). Під час повторного звернення з приводу набуття міжнародного захисту позивач повідомив про випадок із власним затриманням. Так, за його словами, під час підготовки документів для в'їзду до України з метою отримання вищої освіти, по дорозі, яка поєднує міста Дамаск та Ідліб, його було затримано представниками сирійської поліції. Так, за словами позивача, причиною затримання стало місце його народження - м. Даркуш.

Згодом, позивач зазначив, що затримання на блок посту відбувалось без ідентифікації. Протягом двох діб позивач перебував у підвальному приміщенні поліцейського відділку. Позивач стверджує, що від нього вимагали зізнання в антипрезидентських виступах та діях, спрямованих на зміну діючої влади (арк. 6 заяви-анкети від 15.08.2016року).

Зі слів шукача захисту, під час звільнення його змусили підписати документ, яким засвідчується відсутність наміру приймати участь в антипрезидентських рухах. Під час проведення додаткової співбесіди від 22.09.2016 року (арк. 3) позивач зазначив, що виїзд з країни громадянської належності в 2011 році не був обумовлений вказаним випадком, під час так званого затримання, він вже мав при собі авіаквиток до України. Також, позивач повідомив, що під час проведення співбесіди в дипломатичній установі України на території Сирії, в якості причин виїзду, він назвав бажання отримати вищу освіту.

Проведеним аналізом обох звернень з приводу набуття міжнародного захисту можливо дійти висновку про неправдоподібність наданої інформації стосовно затримання позивача на території Сирії в 2011 році, так як в ній відсутня логічність, реалістичність та внутрішня послідовність:

-так, під час проведення анкетування від 15.08.2016 року (арк. 6) позивач зазначив, що на блок-посту, який було розташовано на дорозі, яка сполучає міста Дамаск та Ідліб, представники сирійської міліції затримували всіх підряд; під час проведення співбесіди від 22.08.2016 року (арк. 12) він повідомив, що під час перевірки документів на блок-посту викликали виключно юнаків з міста Даркуш. Що стосується безпосередньо заявника, його особу було перевірено за наявними обліками через електроно-технічний прилад (ноутбук);

-за словами позивача, представники сирійських правоохоронних органів мали за мету отримати від нього усні свідчення відносно антипрезидентської діяльності, спрямованої на зміну діючої влади в Сирії (арк. 6 заяви-анкети від 15.08.2016); під час проведення співбесіди від 22.08.2016 року (арк. 12) позивач зазначив, що поліцейські вимагали від нього підписання паперу, в якому було зазначено, що він є терористом та його дії спрямовані на зміну Голови країни;

-під час анкетування від 15.08.2016 року (арк. 6) позивач розповів, що неодноразово пояснював представникам правоохоронних органів,» що через два тижні він має виїхати з Сирії; під час проведення співбесіди від 22.08.2016 (арк. 12) року заявник зазначив, що він пояснював у відділку, що через тиждень він має виїхати до України;

-відповідно до пояснень позивача, отриманих під час проведення анкетування від 15.08.2016 року (арк. 6), під час звільнення з поліцейського відділку його змусили поставити власний підпис під обіцянкою не здійснювати протиправних дій, спрямованих проти Президента країни; під час проведення співбесіди від 22.08.2016 року (арк. 13) він зазначив, що під час звільнення з відділку його змусили підписати аркуш розміром А4 та проставити відбитки обох долонь. Зміст вказаного паперу особі невідомий. Позивач припускає, що в ньому містились умови, за яких його було звільнено;

-під час проведення співбесіди від 22.08.2016 року (арк. 15) позивач розповів, що під час звільнення з поліцейського відділку йому було надано довідку, яку видавали всім, кого було затримано неофіційно. Під час проведення анкетування від 15.08.2016року (арк. 6-7) зазначена інформація відсутня;

-під час проведення співбесіди від 22.08.2016 року (арк. 13) позивач зазначив, що після звільнення з поліцейського відділку він протягом одного тижня знаходився вдома; згодом, він зазначив, що після звільнення з поліцейського відділку він виїжджав до м. Дамаск з метою проставляння виїзної візи до України (арк. 16 протоколу співбесіди від 22.08.2016 року). Крім того, позивач надав до управління оригінал довідки, яку він начебто отримав під час звільнення з поліцейського відділку, датовану 20.10.2011 року. Згідно з оригіналом паспортного документу громадянина Сирії, одноразову візу серії Y05280110 було отримано 23.10.2011 року, виїзд з країни громадянської належності відбувся 24.10.2011 року, тобто через чотири дні після так званого затримання сирійською поліцією.

Отримані від позивача пояснення відносно його «затримання» представниками правоохоронних органів Сирії та надана до управління «довідка» з поліцейського відділку не приймаються територіальним підрозділом ДМС.

Проведеним аналізом вбачається, що позивач на підтримку повторного клопотання з приводу набуття міжнародного захисту навмисно вказав неправдиві твердження та надав «довідку» з поліцейського відділку, в якій зазначено, що позивач добровільно звернувся до відділу внутрішніх справ з державної безпеки з метою врегулювання його статусу, що ставить під сумнів правдоподібність клопотання в цілому.

Проведення військових дій на території Сирійської Арабської Республіки та пов'язане з цією обставиною значне погіршення соціально-економічного становища в країні є загальновідомою обставиною.

Слід зазначити, що соціально-економічна ситуація, що склалася внаслідок проведення військових дій на території Сирії, не є автоматичною підставою для надання позивачу додаткового захисту. Так, під час обох звернень не було надано жодних обґрунтованих доказів стосовно ймовірної загрози його життю, здоров'ю або свободі у випадку повернення на Батьківщину. Також позивач не зміг надати чітку та детальну інформацію, посилання, які б могли підтверджувати його особисту небезпеку у випадку можливого повернення на Батьківщину.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача не прослідковується взаємозв'язок між наявним збройним конфліктом в Сирії та можливим існуванням доведеної та обґрунтованої загрози його життю, здоров'ю та свободі у випадку можливого повернення на Батьківщину.

В якості обґрунтування власних тверджень стосовно ймовірної неможливості повернення до Сирії, він надавав лише загальновідому інформацію щодо ситуації, що склалася наразі на території Сирії, не деталізуючи відомості стосовно обставин, які погрожували чи можуть погрожувати йому особисто.

Ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.

Як спостерігається з ІКП, в Сирії спостерігаються тенденції до поступового зниження рівня напруженості та інтенсивності збройного конфлікту, пошуку дипломатичних шляхів вирішення протистояння. Так, на території країни громадянської належності позивача проводяться регулярні та вдалі точкові удари по позиціях терористів, в тому числі і в регіоні постійного проживання шукача захисту - обл. Ідліб.

Слід зазначити, що ситуація військового конфлікту та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак при аналізі підстав для отримання додаткового захисту слід аналізувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту в сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами позивача, причини довгострокового перебування особи в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на Батьківщину тощо.

Разом з тим з ІКП, спостерігається, що деякі сирійські території контролюються органами державної влади Сирії, що забезпечують належний контроль над забезпеченням безпеки на підконтрольних територіях, у тому числі для цивільного населення.

Військові дії заполонили не всі міста, залишились і ті, які живуть* та функціонують у звичайному ритмі. Позивач не піддавався свавільним арештам, катуванням, або іншим формам жорстокого поводження, насильницьким зникненням, викраданням, ні сумарним та позасудовим стратам, примусовим переміщенням та застосування тяжкої або забороненої зброї проти цивільного населення.

Таким чином, згідно вище проведеного аналізу, можливо встановити, що нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині позивача, спричинена внутрішнім військовим конфліктом не може бути розглянута як причина звернення заявника за захистом на території України.

Надання завідомо неправдоподібної інформації та зловживання процедурою набуття захисту надають підстави вважати, що повторне звернення відбулось з метою досягнення основної мети, а саме легалізації перебування в Україні шляхом набуття міжнародного захисту.

Так, відповідно до матеріалів обох звернень позивача з приводу набуття міжнародного захисту вбачається, що в'їзд на територію нашої країни був обумовлений бажанням здобути вищу освіту. Обґрунтовуючи особисте звернення в 2014 році, позивач назвав фінансові та житлові проблеми, які склалися у нього на території країни громадянської належності. Під час анкетування від 17.10.2014 року (арк. 3) він надав негативну відповідь стосовно переслідувань чи застосування фізичної сили на території Сирії за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

Щодо причин, які стали наслідком зволікання звернення з приводу набуття міжнародного захисту відразу, після потрапляння до України 24.10.2011 року, позивач повідомив про сподівання щодо налагодження соціально-політичної ситуації в Сирії та бажання продовжити навчання в нашій країні. Так, за словами позивача, наприкінці 2014 року він остаточно втратив надію щодо повернення на Батьківщину через початок авіаційного бомбардування в країні (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 22.09.2016 року). В письмовій заяві від 15.08.2016 року (арк. 2) позивач надає відмінну інформацію, зазначивши, що бомбардування з боку авіаційних сил розпочалось в 2015 році, що поставило під ризик його повернення на Батьківщину. Під час анкетування від 15.08.2016 року (арк. 6) позивач розповів, що в 2015 році Збройні сили РФ та Ірану відкрито прийняли участь у військовому конфлікті в Сирії.

Відповідно з ІКП, Іран приймав участь в сирійському конфлікті з самого його початку. Незважаючи на так звану «обізнаність» позивача у ході операцій на Близькому Сході, насамперед в Сирії, вказане суперечить його твердженням та свідчить про бажання надати до ДМС завідомо неправдиву інформацію, тим самим обґрунтовуючи клопотання з приводу набуття міжнародного захисту.

Звернення з приводу набуття міжнародного захисту (від 09.10.2014 року) відбулось із зволіканнями, після закінчення строку перебування на території України (15.09.2013 року). Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов'язаних з перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність в особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Пункт 37 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу важлива оцінка клопотання шукача, а не судження при ситуації, яка склалася у країні походження.

Під час проведення анкетування від 15.08.2016 року (арк. 2-3) позивач повідомив, що всі члени його родини виїхали за межі Сирії: матір ОСОБА_2 останні пів року, тобто з квітня 2016 року, проживає в таборі для біженців на території Туреччини, сестра ОСОБА_3 разом із чоловіком та чотирма дітьми в 2012 році виїхала до Туреччини, через мовний бар'єр та відсутність роботи на території Туреччини ОСОБА_3 разом із чоловіком та чотирма дітьми в 2013 році виїхали до м. Аль-Іскандарія (Єгипет) на підставі паспортних документів громадян Сирії, її чоловік працює фармацевтом, інша сестра ОСОБА_4 разом із чоловіком та двома дітьми на початку 2016 року виїхала до Туреччини, її точне місцеперебування заявнику невідоме, брат ОСОБА_5 виїхав з Сирії до Туреччини наприкінці 2014 - на початку 2015 року. Через відсутність роботи та володіння турецькою мовою останній прийняв рішення про нелегальний виїзд до країн Європи. Позивач стверджує, що з 2015 року його брат ОСОБА_5 проживає на території Швеції.

Відповідно, до наданих копій документів, ОСОБА_5 12.08.2015 року отримав посвідку на проживання в Швеції серії НОМЕР_1 терміном дії до 12.08.2020 року. Під час анкетування від 17.10.2014 року (арк. 1, ОС 2014OD0254) позивач зазначив, що його брат ОСОБА_5 легально потрапив до Швеції 14.10.2014 року.

Під час проведення додаткової співбесіди від 22.09.2016 року (арк.7,8) позивач повідомив, що рідний брат ОСОБА_5 постраждав під час бомбардування міста Даркуш наприкінці 2013 року та нелегально виїхав до Туреччини на лікування, після одужання він повернувся до Сирії, щоб «показатись» знайомим в місті та підтвердити, що «з ним все добре». Добровільне повернення ОСОБА_5 до країни громадянської належності після так званого поранення та тимчасового перебування на території Туреччини свідчить про відсутність зазнати будь-якого переслідування на території Батьківщини.

Крім того, вбачається, що територію Сирії можливо використовувати для альтернативи внутрішнього переміщення, низка територіальних одиниць перебувають у безпеці, державна влада забезпечує захист цивільного населення.

В столиці Сирії (м. Дамаск) на теперішній час функціонує міжнародний аеропорт, здійснюється міжнародне авіасполучення, що свідчить про високий рівень безпеки у місті, яке перебуває під контролем державних сил та існуючу можливість безперешкодного повернення заявника на Батьківщину

Отже, позивач має можливість повернутись до країни громадянської належності та у випадку необхідності може скористатися альтернативою внутрішнього переміщення. Наразі частина територій Сирії контролюються державою та національною армією країни.

При таких обставинах, суд вважає, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Аналогічна правова позиція зазначена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 820/3421/15.

Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість даного позову та наявність підстав для його часткового задоволення.

Пунктом 4 ст. 202 КАС України передбачено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив вищенаведені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи по суті, внаслідок чого його постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення даного позову.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року - скасувати.

Прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 30.11.2016 року №592-16 та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити в повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий /Д.В. Запорожан/

Судді /В.Л. Романішин/

/О.І. Шляхтицький/