Справа № 818/847/17
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 р.Справа № 818/847/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Перцової Т.С. , Дюкарєвої С.В.

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

представника відповідача - Дахна В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 18.07.2017р. по справі № 818/847/17

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Національної поліції в Сумській області третя особа Начальник Головного управління Національної поліції в Сумській області Лушпієнко Микола Миколайович

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі по тексту - відповідач, ГУНП в Сумській області), третя особа - начальник Головного управління Національної поліції в Сумській області Лушпієнко Микола Миколайович, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Сумській області № 188 о/с від 11.05.2017 року про звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції за власним бажанням;

- поновити ОСОБА_2 на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Сумського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з 11 травня 2017 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу до дати поновлення на службі;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 77346 грн.;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Сумській області на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі, пов'язані із наданням правової допомоги.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 18.07.2017 року по справі № 818/847/17 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Сумській області, третя особа - начальник Головного управління Національної поліції в Сумській області Лушпієнко Микола Миколайович про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати та моральної шкоди - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 18.07.2017 року по справі № 818/847/17 та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 подано рапорт про звільнення за власним бажанням у зв'язку з тим, що відносно нього було складено протокол про вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП. Вказує, що, незважаючи на хворобливий стан позивача та відсутність доказів того, що останній перебував у стані алкогольного сп'яніння, керівництво Сумського ВП в кількості 3-4 осіб поводилось з ОСОБА_2 зухвало, чинило на позивача тиск та вимагало негайного звільнення зі служби в поліції. Відповідно до наказу № 188 о/с від 11.05.2017 року позивача звільнено зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію" за власним бажанням на підставі поданого рапорту від 10.05.2017 року. Вказує, що наказ про звільнення 11.05.2017 року видано під час перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні в поліклініці УМВС, чим порушено вимоги ч.3 ст. 40 КЗпП України. Крім того, вказує на порушення відповідачем п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114. Таким чином, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню.

Представник відповідача, в наданих до суду письмових запереченнях та у судовому засіданні, з викладених підстав, просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін. Зокрема, зазначив, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині скасування наказу ГУНП в Сумській області № 188 о/с від 11.05.2017 року, та поновлення позивача на посаді відсутні, оскільки даним наказом жодні законні права та інтереси позивача не порушено, а підставою для звільнення з посади слугував рапорт ОСОБА_2 про звільнення з посади за особистим бажанням, в той час як жодних доказів того, що на позивача чинився тиск стосовно написання рапорту про звільнення надано не було.

Позивач та третя особа в судове засідання не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

З огляду на наведену норму, враховуючи, що позивач та третя особа по справі належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе розглянути адміністративну справу без участі позивача та третьої особи.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 перебував на службі в ГУНП в Сумській області на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору превенцїї Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області (а.с. 7-10).

10.05.2017 року ОСОБА_2 подано на ім'я начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області рапорт, в якому у зв'язку з ненормованим робочим днем, незадовільним матеріальним забезпеченням, просив звільнити його з національної поліції України з 11.05.2017 року. Питання звільнення розглянути без його участі (а.с. 32).

11.05.2017 наказом начальника Головного управління Національної поліції в Сумській області Лушпієнко М.М. "По особовому складу" №188 о/с відповідно до пункту 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про національну поліцію" звільнено зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_2, старшого дільничного офіцера поліції сектору превенцїї Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області з 11 травня 2017 року (а.с. 6).

Вважаючи даний наказ незаконним, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати та моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при прийнятті спірного наказу діяв в межах наданої компетенції, відповідно до вимог законодавства і не порушив прав та законних інтересів позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спеціальним Законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України "Про Національну поліцію".

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону України "Про Національну поліцію", згідно п. 7 ч. 1 якої, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Крім того, ч.1 ст.3 зазначеного Закону передбачено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.4 розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З аналізу положень Закону України "Про Національну поліцію" вбачається, що останнім детально не врегульовано процедуру та порядок звільнення особи за власним бажанням, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України в межах та обсягу, що не суперечить Закону.

Відповідно до ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 в рапорті від 10.05.2017 року зазначив дату, з якої просив звільнити його з посади дільничного офіцера поліції сектору превенцїї Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області (11 травня 2017 року), а наявні на заяві резолюції керівництва свідчать про погодження такої дати.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, висловлених у постанові від 24.06.2014 року у справі № 21-241а14, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Так, загальними нормами, зокрема ст. 38 КЗпП України, передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

При цьому, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що чинним трудовим законодавством працівника наділено правом як прямо шляхом можливості подання відповідної заяви (рапорту, клопотання), так і опосередковано шляхом продовження фактичного виконання посадових обов'язків, відкликати власну заяву (рапорт) про звільнення з роботи за власним бажанням.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не заперечується те, що після написання рапорту 11.05.2017 року останній не виконував своїх посадових обов'язків, на роботу не виходив.

Також позивач не заперечує того, що ним не вчинялося жодних дій на відкликання поданого рапорту.

Проте, позивач стверджує, що звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства, оскільки в день звільнення ОСОБА_2 перебував на лікарняному .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги доводи позивача щодо звільнення його із займаної посади всупереч положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Проте, в даному випадку підставою для звільнення позивача зі служби в поліції став рапорт ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням, отже розірвання трудового договору відбулось за ініціативою працівника, а не з ініціативи власника, тому обмеження, встановленні ч. 3 ст. 40 КЗпП України, на зазначений випадок не розповсюджуються.

Аналогічні положення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів". Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Отже, норми чинного законодавства не містять жодних заборон чи обмежень на розірвання трудового договору за ініціативою працівника під час його тимчасової непрацездатності.

Щодо тверджень позивача про те, що рапорт написано останнім під впливом тиску з боку посадових осіб Сумського МВ, а саме погроз його звільнення за порушення службової дисципліни, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 12. постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів", по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

У відповідності до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Як встановлено статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.6 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Суд, відповідно до ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодних доказів того, що ОСОБА_2 було змушено звільнитися із займаної посади під тиском відповідача.

Допитані в якості свідків в суді першої інстанції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначили, що не перебували в кабінеті під час написання ОСОБА_2 рапорту про звільнення.

Допитаний в якості свідка в суді першої інстанції ОСОБА_7 - працівник кадрової служби ГУ НП у Сумській області, зазначив, що знаходився з ОСОБА_2 в приміщенні вдвох, інших осіб не було, жодного тиску на позивача не здійснював. Також, зазначив, що ним було роз'яснено позивачу наслідки вчиненого адміністративного правопорушення та ймовірні дії керівництва щодо звільнення винних осіб. Крім того, наголосив, що позивач склав рапорт самостійно у довільній формі.

Також колегія суддів зауважує, що доказів звернення до правоохоронних органів та обвинувальних вироків суду щодо звинувачення посадових осіб Головного управління Національної поліції в Сумській області у тиску на позивача до суду позивачем не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, рапорт про звільнення за власним бажанням було написано безпосередньо ОСОБА_2 10.05.2017 року, що не заперечується останнім. Підставами для звільнення у рапорті зазначено незадоволення позивача рівнем матеріального забезпечення та ненормованим робочим днем. (а.с.32).

Отже, позивачем не доведено факту складання рапорту про звільнення від 10.05.2017 року під тиском посадових осіб Сумського МВ.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті наказу від 11.05.2017 року № 188 о/с "По особовому складу" про звільнення ОСОБА_8 з посади старшого дільничного офіцера поліції сектору превенцїї Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області з 11 травня 2017 року діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законодавством України, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Враховуючи те, що ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції не було встановлено протиправності наказу від 11.05.2017 року № 188 о/с про звільнення ОСОБА_8 з посади, позовні вимоги про скасування наказу, поновлення позивача на посаді, стягнення на його користь грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 18.07.2017р. по справі № 818/847/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Жигилій С.П.
Судді Перцова Т.С. Дюкарєва С.В.
Повний текст ухвали виготовлений 24.10.2017 р.