Справа № 2а-12861/12/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" вересня 2017 р. м. Київ К/800/8018/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Бившевої Л.І. (головуючого), Веденяпіна О.А., Маринчак Н.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Приватного підприємства «Будспецпроект»

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2012 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року

у справі № 2а-12861/12/2670

за позовом Приватного підприємства «Будспецпроект»

до Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Приватне підприємство «Будспецпроект» (далі - ПП «Будспецпроект», позивач) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі міста Києва Державної податкової служби (далі - ДПІ, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04 вересня 2012 року № , яким підприємству визначено податкове зобов'язання з податоку на додану вартість у сумі 392926,00 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції у сумі 196463,00 грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 06 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року, у задоволенні позову відмовив.

У касаційній скарзі ПП «Будспецпроект», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідач не реалізував процесуальне право щодо подачі заперечень проти касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, враховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, визначені у ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ДПІ проведено документальну позапланову невиїзну перевірку підприємства з питань дотримання вимог чинного законодавства, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «КПД-Будтехніка» за період з 01 січня 2012 року по 31 січня 2012 року, за підсумками якої складено акт від 16 серпня 2012 року № 2631/22-50/32306496 про порушення ТОВ «КПД-Будтехніка» положень п. 198.1, п. 198.2 та 198.3 ст. 198, п. 201.1, 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого завищено податковий кредит з ПДВ за січень 2012 року на загальну суму 392926,00 грн.

Висновки податкового органу щодо безпідставного формування ПП «Будспецпроект» податкового кредиту за наслідками господарських операцій з ТОВ «КПД-Будтехніка» обґрунтований посиланням на податкову інформацію, отриману в результаті здійснення заходів податкового контролю у вигляді податкової перевірки за січень 2012 року, щодо господарської діяльності зазначеного контрагента позивача: за місцезнаходженням відсутнє; не має достатніх матеріально-технічних та трудових ресурсів для здійснення відповідної господарської діяльності; господарські операції свідчать про їх удаваність, направлені на отримання лише податкової вигоди, є нікчемними; підписи від імені керівника ТОВ «КПД-Будтехніка» Колядинського В.І. виконувала інша особа, що підтверджено відповідним експертним дослідженням від 24 липня 2012 року № 351.

На підставі акту перевірки від 16 серпня 2012 року № 2631/22-50/32306496 ДПІ прийняла податкове повідомлення-рішення, з приводу правомірності якого виник спір.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених контролюючим органом під час проведення перевірки обставин, дійшли висновку про неможливість прийняття до уваги первинних документів, як таких, що підтверджують правомірність формування позивачем податкового кредиту.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій колегія суддів вважає передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до абзаців першого-третього п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пп. 198.6 ст. 198 ПК України).

За змістом наведених норм право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту в податковому обліку обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (робіт, послуг), основних фондів (необоротних активів) (щодо останніх, крім того, будівництво, спорудження, створення), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений п. 201.11 ст. 201 ПК) сум витрат на придбання товару (робіт, послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (робіт, послуг).

При цьому, вищенаведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Водночас контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам за умови доведення факту, що відомості, які містяться в таких документах, є недостовірними.

Як зазначено в п. 38 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2007 року у справі "Інтерсплав проти України", коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Невиконання обов'язку щодо належного підписання первинного документа, складеного однією особою і переданого іншій особі (зокрема податкової накладної) може позбавляти цю накладну статусу первинного документа або в разі обізнаності контрагента з відсутністю повноважень щодо складання такого документа, або в разі фактичної відсутності господарської операції.

При цьому відсутність об'єктивної змоги переконатися у недостовірності первинного документа чи окремих його реквізитів (зокрема підпису, прізвища особи, що здійснює операцію, тощо) під час його отримання чи протягом найближчого часу виключає притягнення до відповідальності особи, яка використала такий документ у податковому обліку.

В цьому випадку дані податкового обліку можуть бути визнані необґрунтованими, якщо платник податків діяв без належного рівня обачності та обережності та знав або повинен і міг знати про порушення, допущені контрагентом, та був залучений до таких порушень, або знав про дефекти у правовому статусі таких контрагентів (відсутність реєстрації їх як платник ПДВ, відсутність у відповідних посадових осіб чи інших представників контрагента повноважень на складання первинних, розрахункових документів, податкових накладних тощо).

Обставини фіктивності та інших недоліків правового статусу контрагентів платника податків, а так само щодо невиконання ними своїх податкових обов'язків підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами, що свідчать про нереальність господарської операції або відсутність її економічного змісту.

Для з'ясування зазначених обставин судам належить ретельно перевіряти доводи податкових органів, викладені в акті перевірки або підтверджені іншими доказами. При цьому згідно з ч. 5 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини 1-3 цієї статті).

Статтею 69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

У ході розгляду справи суди попередніх інстанцій обмежилися лише доводами контролюючого органу щодо фіктивності контрагента позивача, наведеними у акті перевірки. У той же час, заперечуючи проти доводів податкового органу, ПП «Будспецпроект» посилається на те, що: ДПІ не надала доказів на підтвердження обставин щодо фіктивності контрагента підприємства (ТОВ «КПД-Будтехніка») чи-то неналежне відображення/сплату ТОВ «КПД-Будтехніка» своїх грошових зобов'язань, які виникли за результатами задекларованих спірних господарських операцій; вказаний контрагент має податку та господарську правосуьєктність; висновки податкового органу щодо неналежності підпису директора ТОВ «КПД-Будтехніка» Колядинського В.І. спростовується нотаріально посвідченої заяви про підтвердження інформації від 22 серпня 2012 року; а реальність господарських операцій підтверджується, як-то: договорами поставки із ТОВ «КПД-Будтехніка», податковим та видатковими накладними, платіжними документами, договорами з іншими контрагентами щодо подальшої реалізації придбаного товару у ТОВ «КПД-Будтехніка», а також складеними у межах цих договорів податкових та видаткових накладних, рахунків - фактур, довіреностями на отримання товару.

Наведеним доводам підприємства суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України не дали належної оцінки, тоді як обставини, на які посилається позивач, входять до предмету доказування у справі і мають істотне значення для вирішення питання стосовно права ПП «Будспецпроект» на формування та податкового кредиту за документами, які виписані від імені ТОВ «КПД-Будтехніка».

Невстановлення та ненадання правової оцінки обставинам, які мають суттєве значення у справі, судами попередніх інстанцій виключає можливість висновку суду касаційної інстанції щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при вирішенні даного спору, а отже відповідно до ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити судове рішення відповідно до вимог ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 160, 167, 210, 220, 221, 222, 223, 227, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Будспецпроект» задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2013 року у справі № 2а-12861/12/2670 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог ч. 6 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Л.І. Бившева

Судді: О.А. Веденяпін

Н.Є. Маринчак