Справа № 606/297/17
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року № 876/8402/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Теребовлянської міської ради Тернопільської області на постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Теребовлянської міської ради Тернопільської області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Теребовлянської міської ради Тернопільської області, яким просив: зобов'язати відповідача виплатити йому заробітну плату, яку він недоотримав за період вимушеного прогулу з 24.02.2016 року до 13.10.2016 року, з врахуванням коефіцієнту індексації; відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.; прийняти розпорядження та внести запис в його трудову книжку з дійсною причиною його звільнення з посади - п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України «Змін в організації виробництва і праці, в тому числі його ліквідації».

Постановою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2017 року позов задоволено частково: стягнуто з Теребовлянської міської ради Тернопільської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24.02.2016 року до 13.10.2016 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», з урахуванням коефіцієнту індексації, без виключення сум відрахування на податки; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова мотивована тим, що постановою Теребовлянського районного суду від 29.11.2016 року,залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 року, скасовано розпорядження Теребовлянського міського голови Тернопільської області від 24.02.2016 року № 50/2.4-к про звільнення ОСОБА_1 Таким чином, на думку суду, період вимушеного прогулу суд вважає з моменту незаконного звільнення з 24.02.2016 року до 29.11.2016 року, тобто до дня набрання законної сили зазначеним судовим рішенням, однак оскільки позивач просить стягнути заробітну плату до 13.10.2016 року і суд не може вийти за межі позовних вимог. Водночас суд зазначив, що неможливо провести розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач не надав довідку про його доходи за два останні відпрацьовані місяці і не звертався до суду з клопотанням про витребування такої довідки. Також суд дійшов висновку, що, незважаючи на те, що позивач не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, за ч. 3 ст. 235 Кодексу законів про працю України він має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в зв'язку з чим слід стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за вказаний вище період згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Водночас суд зазначив, що позивач не надав доказів, що підтверджували б не видачу йому Теребовлянською міською радою Тернопільської області трудової книжки із відсутністю запису про підставу його звільнення, оскільки надана ним копія трудової книжки не є належно завіреною копією трудової книжки. Таким чином, позивач не довів факту порушення його прав відповідачем у цій частині. Крім того, на думку суду, позивач не довів, що внаслідок недоотримання заробітної плати він зазнав моральної шкоди, а тому його вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

Постанову в частині задоволення позову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до норм ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України стягнення на користь незаконно звільненого працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе лише у випадку його поновлення на роботі, однак суд не поновляв ОСОБА_1 на посаді. Також при присудженні заробітної плати за час вимушеного прогулу повинен також враховуватись його заробіток за новим місцем роботи, однак суд не врахував і не встановив дану обставину. Також суд безпідставно не врахував факт виплати позивачу при звільненні вихідної допомоги і компенсації за невикористану відпустку. Крім того, суд не врахував норм ст. 8 Закону України «Про добровільне об'єднання територіальних громад», згідно з якою повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, що об'єдналися, завершуються в день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об'єднаною територіальною громадою. Також, на думку відповідача, суд першої інстанції всупереч вимогам законодавства не вказав конкретної суми, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1

Постанова в частині відмови у задоволенні позову не оскаржена, тому не переглядається в апеляційному порядку відповідно до положень ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України та з врахуванням роз'яснень, що містяться в п. п. 13.1, 13.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі».

В зв'язку з відсутністю клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, колегія суддів відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану постанову слід змінити з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_1 03.02.2011 року був прийнятий на посаду землевпорядника Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, що підтверджується записами в його трудовій книжці, копія витягу з якої є в матеріалах справи.

Розпорядженням голови Теребовлянської міської ради Тернопільської області від 24.02.2016 року № 50/2.4 «к» позивача було звільнено із вказаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України (змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників).

ОСОБА_1 оскаржив це розпорядження в судовому порядку і постановою Теребовлянського районного суду від 29.11.2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 року, розпорядження відповідача від 24.02.2016 року № 50/2.4 «к» було скасоване.

Таким чином, зазначеними судовими рішеннями, які набрали законної сили, було встановлено факт протиправності звільнення ОСОБА_1 із займаної посади згідно з вказаним розпорядженням голови Теребовлянської міської ради Тернопільської області.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Проаналізувавши зміст наведених норм Кодексу законів про працю України, колегія суддів вважає, що, незважаючи на те, що ОСОБА_1 не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем і в позові про визнання його звільнення протиправним не заявляв вимогу про поновлення на роботі, згідно із вказаними нормами він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також колегія суддів враховує, що рішенням сесії Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області від 09.07.2015 року № 593 було надано згоду на добровільне об'єднання територіальних громад сіл Зеленче, Підгора, Семенів, Малів, Підгайчики Підгайчицької сільської ради в Теребовлянську територіальну громаду з центром у місті Теребовля.

А рішенням сесії Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області від 28.07.2015 року № 596 вирішено територіальним громадам сіл Малів, Семенів, Зеленче, Підгора, Підгайчики Підгайчицької сільської ради об'єднатися з територіальними громадами міста Теребовля, сіл Боричівка, Вербівці, Довге, Деренівка, Долина, Слобідка, Кровинка, Лошнів, Ласківці, Мшанець, Нова Могильниця, Стара Могильниця, Острівець, Гумниська, Застіноче, Плебанівка, Залав'є, Романівка, Сущин, Остальці в Теребовлянську територіальну громаду з центром в м. Теребовля.

Постановою Теребовлянського районного суду від 23.12.2015 року у справі №606/2381/15-а, залишеною в силі ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2016 року, було відмовлено у визнанні незаконними та скасуванні зазначених рішень Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області.

Перша сесія Теребовлянської міської ради об'єднаної територіальної громади відбулася 09.12.2015 року, тому відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» цього дня припинилися повноваження сільських рад, які увійшли до складу об'єднаної територіальної громади, та їх посадових осіб, в тому числі і Підгайчицької сільської ради.

Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» юридична особа - сільська, селищна, міська рада, її виконавчий комітет є такою, що припинилася, з дня внесення запису про її припинення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

А згідно з частиною 3 цієї статті об'єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов'язків територіальних громад, що об'єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об'єднаною територіальною громадою.

13.10.2016 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис № 7000581 про припинення Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області.

Враховуючи наведене вище та зміст позовних вимог ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та обґрунтовано стягнув з Теребовлянської міської ради Тернопільської області, яка є правонаступником прав і обов'язків Підгайчицької сільської ради Теребовлянського району Тернопільської області, на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24.02.2016 року до 13.10.2016 року.

Щодо доводів відповідача про те, що при присудженні заробітної плати за час вимушеного прогулу суд першої інстанції не враховував заробіток ОСОБА_1 за новим місцем роботи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України незаконно звільненому працівнику виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Відповідач не надав суду жодних доказів отримання ОСОБА_1 доходу (заробітна плата, соціальні виплати тощо) в період з 24.02.2016 року до 13.10.2016 року.

Також колегія суддів зазначає, що якщо на стадії виконання рішення суду буде встановлено факт отримання позивачем доходів у цей період, суд відповідно до положень ч. 4 ст. 259 Кодексу адміністративного судочинства України може визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково в зв'язку з відсутністю відповідного обов'язку боржника. А якщо стягнення за таким виконавчим листом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом.

Також колегія суддів вважає безпідставними і не бере до уваги доводів відповідача про те, що суд першої інстанції не враховував факт виплати позивачу при звільненні вихідної допомоги і компенсації за невикористану відпустку, оскільки виплата роботодавцем всіх сум, на які працівник мав право на день звільнення, не звільняє його від обов'язку виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу у випадку визнання такого звільнення незаконним.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, встановивши неможливість проведення розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку відсутністю відомостей про заробітну плату ОСОБА_1 за два останні повні місяці перед звільненням, помилково прийняв рішення про стягнення з відповідача на користь позивача спірного середнього заробітку.

На думку колегії суддів, в даному випадку правильним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 буде рішення про зобов'язання Теребовлянської міської ради Тернопільської області нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.02.2016 року до 13.10.2016 року, який відповідачу слід обчислити відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Тобто суд першої інстанції, правильно вирішивши спір по суті, а саме встановивши наявність правових підстав для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за зазначений вище період, обрав неправильний спосіб захисту порушеного права позивача, вирішивши стягнути з відповідача цей заробіток, що відповідно до п. 1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни оскаржуваної постанови.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, але із помилковим застосуванням норм матеріального права, що відповідно до п. 1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни оскаржуваної постанови.

Керуючись ст. ст. 160, 195, п. 1 ч. 1 ст. 197, п. 2 ч. 1 ст. 198, п. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Теребовлянської міської ради Тернопільської області залишити без задоволення.

Постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2017 року у справі № 606/297/17 за позовом ОСОБА_1 до Теребовлянської міської ради Тернопільської області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, зобов'язання вчинити дії - змінити, замінивши у другому абзаці резолютивної частини слова «Стягнути з Теребовлянської міської ради» на «Зобов'язати Теребовлянську міську раду Тернопільської області нарахувати та виплатити»

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький