Справа № 808/2583/17
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року о 12 год. 49 хв.Справа № 808/2583/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н. В.,

за участю секретаря Батигіна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області,

про: визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивача або ОСОБА_1О.) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду (надалі суд) із адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (надалі відповідач або ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 12 липня 2017 року №Б-5444-4601/6-17 щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно площею 2,0 га у власність, що розташована на території Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства;

- зобовязати відповідача вчинити дії по розгляду заяви позивача від 23 травня 2017 року (реєстраційний №Б-5444/0/5/17 від 24.05.2017) щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно площею 2,0 га у власність, що розташована на території Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства, у порядку та у спосіб, передбачені п.7 ст. 118 Земельного кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є учасником бойових дій та йому за законом надаються пільги, в тому числі, щодо першочергового відведення земельних ділянок. Вказує, що він звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовнаою площею 2,00 га на території Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області, однак йому було відмовлено у цьому. Підставою для відмови відповідач вказав положення постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними». Однак, позивач вказує, що підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. На думку позивача, відповідачем було протиправно відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, всупереч вимогам Земельного кодексу України та Конституції України. Тому, позивач просить суд позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити виходячи із викладених у ньому підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав викладених в поданих до суду письмових запереченнях проти адміністративного позову (вх.№27253 від 09.10.2017), в яких вказав, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою позивачу вмотивована приписами ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, а саме: невідповідністю місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Представник відповідача вважає, що ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області діяло відповідно до положень ст. 19 Конституції України та у звязку з цим просить відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю виходячи із наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України та має статус учасника бойових дій. Зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання ОСОБА_1 є: 70301, смт. Розівка Розівського району Запорізької області, вул. Гагаріна, буд. 24 (а.с. 8, 15).

23.05.2017 ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, в якому просив надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована за межами населених пунктів Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області (а.с.10). До клопотання було додано, в тому числі, Схему розташування земельної ділянки №2 (а.с. 11).

Листом №Б-5444-4691/6-17 від 12.07.2017 ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області та запропонувало позивачу звернутися із вищезгаданим питання у наступному кварталі (а.с.12).

Вважаючи відмову ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства такою, що суперечить приписам Земельного кодексу України та Конституції України, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Як суд вбачає зі змісту листа ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області №Б-5444-4691/6-17 від 12.07.2017, як підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства відповідачем вказано, що Постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» затверджено Стратегію удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, відповідно до якої Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах норм безоплатної приватизації повинні надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до переліку земельних ділянок, який формується щоквартально та оприлюднюється на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру, при цьому, площа земельних ділянок, яку пропонується передавати безоплатно у власність на території відповідної області залежатиме від площі земельних ділянок, право оренди на які було продано на території відповідної області у кварталі, що передував поточному кварталу. Вимога вказаної Стратегії стосується усіх органів виконавчої влади, які здійснюють державне управління землями сільськогосподарського призначення державної власності, та усіх землекористувачів таких земель. В другому кварталі поточного року продажу права оренди земель сільськогосподарського призначення не відбувалося. З цієї підстави позивачу було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи суд виходить із наступного.

За приписами статті 14 Основного Закону земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За визначенням частини першої статті другої Земельного кодексу України №2768-III від 25.10.2001 (надалі ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) (ч.ч. 2, 3 ст. 2 ЗК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 18 ЗК України, до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Частиною першою статті 19 ЗК України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність громадянам, серед іншого, для ведення особистого селянського господарства.

За визначенням частини першої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЗК України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (ч. 3 ст. 78 ЗК України).

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ч. 1 ст. 79 ЗК України).

Статтею 80 ЗК України визначено, що суб'єктами права власності на землю є:

а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності;

б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;

в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частиною 1 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах:

а) для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району;

б) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара;

в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара;

г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара;

ґ) для індивідуального дачного будівництва - не більше 0,10 гектара;

д) для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

В силу вимог частини 4 статті 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до частини першої та сьомої статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин 6, 7 статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержані безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, частина сьома статті 118 ЗК України визначає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Тобто, підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути невідповідність місця розташування об'єкта вимогам саме схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, генеральних планів населених пунктів тощо.

Однак, у своєму рішенні щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність, що розташована на території Розівської селищної ради Розівського району Запорізької обалсті для ведення особистого селянського господарства, відповідач жодним чином не вказав про будь-яку невідповідність місця розташування об'єкта.

При цьому, вказане рішення ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області №Б-5444-4691/6-17 від 12.07.2017 містить підставу для відмови, яка не передбачена статтею 118 ЗК України. Отже, зазначене рішення винесене відповідачем всупереч вказаної норми законодавства, тобто не на підставі закону України, а відтак рішення є протиправним.

Посилання відповідача у спірному рішенні на Постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» від 07.06.2017 №413, як на підставу для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є необґрунтованим, оскільки вказана постанова набрала чинності 17.06.2017 (опублікування «Урядовий кур'єр» 2017, №111 від 17.06.2017).

Тобто на момент звернення позивача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою (23.05.2017) Постанова Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 не була прийнятою та не набула чинності.

Суб'єкт владних повноважень при розгляді такого клопотання повинен був застосовувати законодавство, діюче на момент звернення позивача до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (23.05.2017), а не на момент прийняття рішення та надання відповіді (12.07.2017).

Такий спосіб відповідача щодо застосування положень нормативно-правового акту суперечить встановленим нормам законодавства, оскільки згідно рішення Конституційного суду України від 9 лютого 1999 року (справа № 1-7/99) за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, правові відносини між позивачем та відповідачем щодо отримання/надання дозволу на розроблення проекту землеустрою виникли до набрання чинності Постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413, а тому до даних правовідносин вказана постанова застосовуватися не може.

Крім того, представник відповідача посилається на те, що підставою відмови у наданні такого дозволу є невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (частина сьома статті 118 ЗК України). Таким чином, з цієї позиції відповідача виходить, що Постанова Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» є нормативно-правовим актом, прийнятим відповідно до законів, які встановлюють вимоги, що можуть стосуватися місця розташування об'єкта.

Однак, суд критично оцінює таку позицію, оскільки Постанова Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 є нормативно-правовим актом, однак таким, що не прийнятий відповідно до певного закону чи на виконання такого закону, яким регулюються вимоги щодо обмеження розташування земельних ділянок.

Окрім того, як вже зазначалося вище, частиною сьомою статті 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Отже, наведеною нормою законодавчо визначено строк для розгляду клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою один місяць.

Як свідчать матеріали справи, позивач звернувся до відповідача із відповідним клопотанням 23.05.2017, яке було зареєстровано у ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області 24.05.2017 за №Б-5444/0/5-17, що підтверджується змістом листа-відмови ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області №Б-5444-4691/6-17 від 12.07.2017. За таких обставин, місячний строк, встановлений для розгляду клопотання про надання дозволу на розбору документації із землеустрою, спливає 24.06.2017. Водночас, відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою позивача надано вищезгаданим листом 12.07.2017, тобто з пропуском строку, встановленого для розгляду клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою.

За встановлених обставин суд вважає, що рішення відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована за межами населених пунктів Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначеним частиною третьою статті 2 КАС України, а відтак порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування такого рішення.

Відповідно до цього, належним способом відновлення порушеного права позивача є зобовязання відповідача вчинити дії по розгляду заяви позивача від 23 травня 2017 року (реєстраційний №Б-5444/0/5/17 від 24.05.2017) щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно площею 2,0 га у власність, що розташована на території Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства, у порядку та у спосіб, передбачені п.7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.3 ст.2 КАС України).

При розгляді даної справи судом встановлено, що відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства відповідач діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У ч. 2 ст. 71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч цим вимогам відповідачем як субєктом владних повноважень не доведено правомірності власного рішення щодо відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність необхідної сукупності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 94, 158 - 163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області від 12 липня 2017 року №Б05444-4601/6-17 щодо відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно площею 2,0 га у власність, що розташована на території Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства.

Зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області вчинити дії по розгляду заяви ОСОБА_1 від 23 травня 2017 року (реєстраційний №б-5444/0/5/17 від 24.05.2017р.) щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно площею 2,0 га у власність, що розташована на території Розівської селищної ради Розівського району Запорізької області для ведення особистого селянського господарства, у порядку та спосіб, передбачені пунктом 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.В. Стрельнікова