Справа № 219/8813/17
Суддя: Фролова Н. М.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 219/8813/17
Провадження № 2-а/219/704/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Фролової Н.М., при секретарі Шкурат К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу адміністративної юрисдикції за позовом ОСОБА_1 до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просить: визнати неправомірними дії Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення з 01 березня 2017 року виплати призначеної їй пенсії; зобов'язати Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити їй виплату призначеної пенсії з урахуванням заборгованості, яка виникла з березня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона є пенсіонером за віком, та отримувала пенсію у м. Горлівка до того як в грудні 2014 року в результаті та з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту була змушена залишити місце свого постійного проживання та реєстрації і перемістилася до м. Бахмут Донецької області, про свідчить довідка про взяття її на облік внутрішньо переміщених осіб в Управлінні соціального захисту населення Бахмутської міської ради від 03.12.2014 року №. За вказаною в довідці адресою позивач фактично проживає, однак вона мусить періодично навідуватися до власної квартири в м. Горлівка, оскільки є небезпека того, що квартира може бути пограбована і націоналізована так званою ДНР, як безхазяйна. З 1 березня 2017 року відповідач припинив виплату пенсії позивачці шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк», який обслуговується за допомогою пенсійної платіжної картки НОМЕР_1. В усній формі відповідач проінформував позивача, що припинення виплати пенсії пов'язано з проведенням верифікації за списками СБУ та інформаційним обміном з органами соціального захисту населення з приводу перевірки місця її фактичного проживання. Вважає дії відповідача щодо припинення виплати пенсії неправомірними та такими, що порушують її конституційні права.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. В матеріалах справи є заява від представника позивача про розгляд справи без їх участі.

Відповідач - Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не забезпечив участі свого представника в судовому засіданні, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника управління.

За таких підстав суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі та на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Бахмутському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області. Пенсія виплачена до 01.03.2017 року.

Відповідно до довідки від 03.12.2014 № ОСОБА_1 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до АДРЕСА_1 (а.с. 9), дію якої було скасовано 31.01.2017 року (а.с.30).

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Вказівка у листі (а.с.46-47) на призупинення виплати пенсії не може свідчити про те, що виплата пенсії не припинялась, оскільки в частині здійснення пенсійних виплат Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не оперує поняттям «призупинення».

Установлено, що, не зважаючи на фактичне припинення нарахування та виплати пенсії, рішення територіальним органом Пенсійного про припинення нарахування та виплати пенсії позивачеві з 01.03.2017 року не приймалося.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог ч.1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки з березня 2017 року позивачеві припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав, а проведення верифікації за списками СБУ та інформаційний обмін з органами соціального захисту населення, не є таким рішенням у розумінні ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Суд звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини суд застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд вважає, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Оцінюючи докази у їх сукупності, приходжу до висновку, що позовні вимоги про визнання дій відповідача неправомірними щодо невиплати позивачеві пенсії з 01 березня 2017 року та зобов'язання виплати пенсії з цього часу підлягають задоволенню.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд з метою повного захисту прав та інтересів позивача вважає за можливе вийти за межі позовних вимог шляхом зобов'язання відповідача не лише поновити виплату позивачу призначеної їй пенсії, а й нарахувати таку з 01 березня 2017 року.

Керуючись ст.ст. 2, 7-12, 71, 86, 160, 161, 162, 167, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року з наступними змінами, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати неправомірними дії Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 1 березня 2017 року.

Зобов'язати Бахмутське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити нарахування та виплату належної пенсії ОСОБА_1 пенсії з 1 березня 2017 року.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Н. . Фролова