Справа № 820/10744/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2017 року м. Київ К/800/37010/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Заїки М.М.,

Швеця В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держпраці у Харківській області (правонаступник Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області) про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому (з урахуванням, зокрема, заяви про зміну позовних вимог від 08 лютого 2016 року та заяви про уточнення позовних вимог від 28 березня 2016 року) просив:

скасувати наказ Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області від 26 жовтня 2015 року № 42-к про його звільнення з роботи;

зобов'язати Головне управління Держпраці у Харківській області поновити його на посаді головного державного інспектора праці або на аналогічній посаді, що відповідає його освітньому рівню, профілю професійної компетентності та кваліфікаційному досвіду роботи, з 26 жовтня 2015 року;

зобов'язати Головне управління Держпраці у Харківській області видати дублікат вкладишу до його трудової книжки, до якого внести запис про його призначення на посаду головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області за переведенням із Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області, із збереженням 9 рангу державного службовця з 07 жовтня 2013 року (Наказ від 04 листопада 2015 року № 43-к);

стягнути з Головного управління Держпраці у Харківській області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2015 року до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі в розмірі, виходячи з розрахунку відповідно до довідки Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області про прибуток від 26 жовтня 2015 року № 01-19/251.

Просив також допустити постанову суду до негайного виконання в частині виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць та зобов'язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року позов задоволено частково: визнано незаконними дії Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області щодо звільнення з роботи ОСОБА_4; скасовано наказ Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області «Про звільнення з роботи ОСОБА_4.» від 26 жовтня 2015 року № 42-к; поновлено позивача на посаді головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області з 26 жовтня 2015 року; стягнуто з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2015 року по 25 квітня 2016 року в розмірі 14694,40 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з Головного управління Держпраці у Харківській області заробітної плати за час вимушеного прогулу - у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2016 року змінено постанову суду першої інстанції шляхом її доповнення визначенням про те, що з Головного управління Держпраці у Харківській області на користь ОСОБА_4 стягнута заробітна плата за час вимушеного прогулу з 26 жовтня 2015 року по 25 квітня 2016 року в розмірі 14694,40 грн з відрахуванням обов'язкових податків, зборів, внесків. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, в якій (з урахуванням доповнень) просив:

зобов'язати Головне управління Держпраці у Харківській області негайно видати наказ «Про звільнення ОСОБА_4 з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у Харківській області на роботу в ГУ Держпраці у Харківській області за п. 5 ст. 36 КЗпП України з 26.10.2015 р.» на підставі отриманої 19 жовтня 2015 року заяви ОСОБА_4 до начальника ГУ Держпраці «Про звільнення ОСОБА_4 з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у Харківській області на роботу в ГУ Держпраці у Харківській області за п. 5 ст. 36 КЗпП України з 26.10.2015 р.» від 19 жовтня 2015 року;

визнати ухилення Головного управління Держпраці у Харківській області від надання письмової відповіді ОСОБА_4 про результати розгляду його заяви «Про звільнення ОСОБА_4 з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у Харківській області на роботу в ГУ Держпраці у Харківській області за п. 5 ст. 36 КЗпП України з 26.10.2015 р.» незаконними діями;

зобов'язати Головне управління Держпраці у Харківській області видати внутрішній наказ про призначення ОСОБА_4 на посаду головного державного інспектора в Головне управління Держпраці у Харківській області.

В обґрунтування заяви зазначав, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року його поновлено на посаді головного державного інспектора праці відділу контролю за додержанням трудового законодавства у м. Харкові та центральних районах області Територіальної державної інспекції з питань праці у Харківській області з 26 жовтня 2015 року, але не визначено способу виконання судового рішення, зокрема, не зобов'язано відповідача негайно видати наказ про поновлення його на роботі. Крім цього, зазначає, що відповідач з 19 жовтня 2015 року не надав йому відповіді про результати розгляду його заяви «Про звільнення ОСОБА_4 з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у Харківській області на роботу в ГУ Держпраці у Харківській області за п. 5 ст. 36 КЗпП України з 26.10.2015 р.».

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року, в задоволені заяви про ухвалення додаткового судового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів скасувати та прийняти додаткове судове рішення, яким зобов'язати Головне управління Держпраці у Харківській області видати наказ про призначення ОСОБА_4 на посаду головного державного інспектора з 26 грудня 2015 року.

Відповідач в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог позивача заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів попередніх інстанцій, які він просив залишити без змін, - обґрунтованими та законними.

Відповідно до частини другої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як передбачено частиною першою статті 168 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Судове рішення має містити відповіді на всі заявлені позовні вимоги, зазначати у разі потреби їх розмір, а також вирішувати питання про негайне виконання та про судові витрати (вимога повноти рішення). Процесуальний інститут додаткового рішення дозволяє виправляти помилки суду, спричинені недотриманням цієї вимоги.

Як вже вказувалось в цій ухвалі, в поданій до суду першої інстанції заяві позивач вказував про те, що в постанові Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року не визначено способу виконання судового рішення, зокрема, не зобов'язано відповідача негайно видати наказ про поновлення його на роботі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Частиною другою статті 257 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Згідно з положеннями статті 124 Конституції України та статті 14 КАС України постанови в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України; невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконаню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження», відповідно до якого примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-435цс15.

Як встановлено судами, 26 квітня 2016 року позивачу видано два виконавчі листи щодо негайного виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2016 року в частині його поновлення на посаді та стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що при розгляді справи № 820/10744/15 судом належним чином здійснено захист порушених прав позивача шляхом поновлення його на роботі, тому правові підстави для задоволення заяви позивача про ухвалення додаткового рішення у цій справі відсутні

З огляду на заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги у справі 820/10744/15 колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що вимоги позивача, що зазначені в заяві про ухвалення додаткового судового рішення, а саме: зобов'язати Головне управління Держпраці у Харківській області негайно видати наказ «Про звільнення ОСОБА_4 з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у Харківській області на роботу в ГУ Держпраці у Харківській області за п. 5 ст. 36 КЗпП України з 26.10.2015 р.» на підставі отриманої 19 жовтня 2015 року заяви ОСОБА_4 до начальника ГУ Держпраці «Про звільнення ОСОБА_4 з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у Харківській області на роботу в ГУ Держпраці у Харківській області за п. 5 ст. 36 КЗпП України з 26.10.2015 р.» від 19 жовтня 2015 року; визнати ухилення Головного управління Держпраці у Харківській області від надання письмової відповіді ОСОБА_4 про результати розгляду його заяви «Про звільнення ОСОБА_4 з роботи у зв'язку з переведенням із ТДІзПП у Харківській області на роботу в ГУ Держпраці у Харківській області за п. 5 ст. 36 КЗпП України з 26.10.2015 р.» незаконними діями; зобов'язати Головне управління Держпраці у Харківській області видати внутрішній наказ про призначення ОСОБА_4 на посаду головного державного інспектора в Головне управління Держпраці у Харківській області, не відносяться до предмету розгляду вказаної справи, а є за своєю суттю новими позовними вимогами, а отже, не можуть бути вирішені судом при розгляді питання про ухвалення додаткового судового рішення у цій справі.

Відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За правилами статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанційне допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до прийняття неправильних судових рішень, а тому підстав для скасування ухвалених судових рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку та строки, передбачені главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: Пасічник С.С.

Заїка М.М.

Швець В.В.