Справа № 305/667/17
Суддя: Тулик І. І.
Дата ухвалення: 2017-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 305/667/17
Провадження по справі № 2-а/305/31/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.10.2017 Рахівський районний суд Закарпатськоїобласті в складі:

судді - Тулик І.І.

за участі: секретаря - Шемота М.І.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

третьої особи - ОСОБА_3

представника третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішення Кобилецько-Полянської селищної ради №163 від 06.07.2016 року

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася ві суд з позовом до Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішення Кобилецько-Полянської селищної ради №163 від 06.07.2016 року, посилаючись на те, що вона являється власником житлового будинку АДРЕСА_1. Вказаний будинок із господарськими будівлями знаходиться на земельній ділянці площею 0,1259 га, яка тривалий час знаходиться у користуванні їхньої сім"ї. Рішенням Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області №117 від 21.11.2011 року їй надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,1259 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд на території АДРЕСА_1 та відповідно, одразу на її замовлення виготовлено технічну документацію із землеустрою. Однак, виготовити правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку, в силу різних обставин, зумовлених небажанням суміжного користувача ОСОБА_5 погоджувати межу та органу місцевого самоврядування затверджувати технічну документацію, на даний час вона не має можливості. В подальшому, рішенням Кобилецько-Полянської селищної ради №177 від 19.06.2012 року "Про затвердження рішень узгоджувальної комісії селищної ради" затверджено рішення узгоджувальної комісії від 14.05.2012 року протокол №21 та встановлено земельний сервітут через її присадибну земельну ділянку шириною три метри для під"їзду до присадибної земельної ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Вказане рішення, у зв"язку з порушенням її прав, нею було оскаржено до суду і за наслідками розгляду адміністративної справи ухвалою ВАСУ від 15.12.2015 року провадження у справі закрито. Разом з цим, суд у вказаній ухвалі констатував, що рішення органу місцевого самоврядування не створює для сторін якихось прав та обов"язків, не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. 6 липня 2016 року відповідачем прийнято рішення №163 "Про утворення під"їзної дороги", яким вирішено утворити під"їзну дорогу з вулиці Павлюка до земельної ділянки громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_3, що розташована на території АДРЕСА_2, через земельну ділянку,яку використовує вона, ОСОБА_1, що розташована на території АДРЕСА_3, по напрямку вказаному в кадастровому плані проекту відведення земельної ділянки у власність громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Вважає, що при прийнятті вказаного рішення №163 від 6 липня 2016 року відповідач не виконав покладені на нього обов"язки по управлінню плануванням та забудовою треиторій відповідної територіальної одиниці з дотриманням вимог чинного законодавства, перед прийняттям оскаржуваного рішення ним не оформлено проекту, архітектурну, землевпорядну та іншу необхідну документацію, виділення земельної ділянки належним чином не оформлено, не дотримано вимог з розміщення дороги, з урахуванням наявності поряд з нею з обох сторін нерухомого майна. Відповідач на момент прийняття рішення не виготовив жодної документації на облаштування під"їзної дороги, воно не містить будь-яких даних щодо розмірів такої із зазначенням її ширини та довжини, до нього не додано жодних графічних матеріалів, із зазначеням її місця розташування на земельній ділянці, яку вона використовує, а тому таке є передчасним та незаконним. Окрім, цього, як вбачається з правовствновлюючих документів на нерухоме майно ОСОБА_5 та ОСОБА_3 воно розташоване по АДРЕСА_2, а тому під"їзд до нього має бути забезпечений саме з вулиці Карпатської, на основі діючого на момент прийняття оскаржуваного рішення Генерального плану населеного пункту. За таких обставин, утворення проїзної дороги на земельній ділдянці, яка перебуває у її фактичному користуванні, через подвір"я її дворогосподарства, унеможливить реалізацію її конституційного права на землю, в розмірі необхідному для обслуговування житловго будинку, господарських будівель і споруд, які вона набула у встанволеному порядку та призведе до обмеження її в належній експлуатації будинку, його обслуговуванні, здійснення поточного ремонту, встановлення огорожі з метою належного захисту її права власності. У зв"язку з чим просила визнати протиправним та скасувати рішення 8 сесії УІІ скликання Кобилецько-Полянської селищної ради №163 від 6 липня 2016 року про утворення під"їзної дороги з вулиці павлюка до земельної ділянки громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_3, що розташована на території АДРЕСА_2 через земельну ділянку, яку використовує громадянка ОСОБА_1, що розташована на території АДРЕСА_3 по напрямку вказаному в кадастровому плані проекту відведення земельної ділянки у власність громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позові та просять такі задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник і представник третьої особи ОСОБА_5, ОСОБА_4, в судовому засідання позовні вимоги заперечили, вважають їх надуманими, та такими, що не мають під собою правової бази, не грунтуються на належних та допустимих доказах і не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того позивачка ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки, а лише користувачем. Просили відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 4 травня 2017 року були вжиті заходи забезпечення позову.

Заслухавши позивача, представника позивача, третю особу, представника третіх осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2011 року №2-1077/11.

Вказаний житловий будинок №73 з господарськими будівлями та спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,1259 га.

Сусідніми землевласниками та домоволодільцями позивача являються треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_3, будучи власниками в рівних частинах житлового будинку НОМЕР_1 разом з надвірними спорудами, господарськими будівлями та прибудовами, що розташовані по АДРЕСА_2, на земельній ділянці загальною площею 0,0837 га, що стверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданого 14 грудня 2011 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районної ради Закарпатської області, та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2, виданого виконавчим комітетом Кобилецькополянської селищної ради Рахівського району, Закарпатської області 08 листопада 2011 року, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, виданого Державним реєстратором 27 травня 2016 року.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Наведеними положеннями встановлено, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Статтею 6 КАС визначено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, підставами для визнання актів недійсними, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт. Крім того, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Судом встановлено, що рішенням 8 сесії 7 скликання Кобилецькополянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області від 06 липня 2016 року №163 «Про утворення під'їзної дороги» вирішено утворити під"їзну дорогу з вулиці Павлюка до земельної ділянки громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка розташована на території АДРЕСА_2, через земельну ділянку, яку використовує громадянка ОСОБА_1, що розташована на території АДРЕСА_3, в напрямку, вказаному в кадастровому плані проекту відведення земельної ділянки у власність громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Оскаржуючи рішення 8 сесії 7 скликання Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області позивач ОСОБА_1 вважає, що прийняття вказаного рішення відповідач не виконав покладені на нього обов"язки по управлінню плануванням та забудовою територій відповідної територіальної одиниці з дотриманням вимог чинного законодавства, перед прийняттям ним оскаржуваного рішення, не розроблено проектну, архітектурну, землевпорядну та іншу необхідну документацію, не було виділено земельну ділянку в натурі, не дотримано вимог з розміщення дороги з урахуванням наявності поряд із нею з обох сторін нерухомого майна. Всупереч наведеному, відповідач на момент прийняття рішення не виготовив жодної документації на облаштування під"їзної дороги, рішення не містить в собі жодних даних щодо розмірів під"їзної дороги, які б вказували на її ширину та довжину, місце її розташування на земельній ділянці, яку використовує позивач, тому дане рішення є передчасним та незаконним. З цих підстав та доводів позивач просить рішення органу місцевого самоврядування скасувати.

Відповідно до Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення у межах Конституції України і законів держави. Конституція України передбачає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» наділені значними повноваженнями у різних галузях, в тому числі і у сфері регулювання земельних відносин.

Реалізуючи свої повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.

Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку адміністративного судочинства.

Право на оскарження рішень органів місцевого самоврядування мають особи, щодо яких застосовано відповідне рішення, а також особи, які є суб'єктами правовідносин, де застосовуються прийняті органами місцевого самоврядування акти.

Слід зазначити, що п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлює, що до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин. Також відповідно до пунктів «а» - «г» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад належать розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Отже, органи місцевого самоврядування у вказаних правових відносинах є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції (нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу).

Відповідний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України № 10-пр/2010 від 1 квітня 2010 року у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, п. 1ч. 1 ст. 17 КАС України.

Оскаржуючи рішення органу місцевого самоврядування, позивач жодним чином не навела обставини, які слугують підставою для визнання цього рішень незаконними, окрім як порушення порядку його прийняття, та є відповідно передчасним.

Як встановлено в судовому засіданні, спір навколо питання під"їзної дороги до житлового будинку третіх осіб триває вже досить тривалий час. Останні мають підхід до житлового будинку тільки вузькою стежкою, як це зображено на світлині №4 в матеріалах справи, що унеможливлює забезпечення ними необхідних житлових потреб. У зв"язку з чим, та враховуючи звернення громадян відповідач - Кобилецько-Полянська селищна рада Рахівського району Закарпатської області вирішила утворити під"їзну дорогу з вулиці Павлюка до земельної ділянки громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Натомість позивач зазначає, що у разі утворення проїзної дороги, яка перебуває в її фактичному користуванні, унеможливиться реалізація її конституційних прав на землю, в розмірі необхідному для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення, діючи як суб"єкт владних повноважень, в порушення вимог діючого законодавства та за відсутності належних на те підстав, грубо порушила право власності позивача на нерухоме майно та конституційне право на набуття у власність земельної ділянки.

Суд критично оцінює таку правову позицію позивача з огляду на таке.

Дійсно, у відповідності до положень ст.41 Конституції України, ст. 310 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежити у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України.

Однак, згідно із приписами частин 1-2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об"єкти комунальної власності.

Як встановлено судом, право власності на нерухоме майно, яке розташоване на спірній земельній ділянці, набуто позивачкою відповідно до рішення Рахівського районного суду закарпатської області від 21 грудня 2011 року №2-1077/11.

Згідно ст. 120 ЗК України ( в редакції 2001 року), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об"єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об"єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 125,126 цього ж Кодексу, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Позивач, звертаючись до суду за захистом порушеного права, не надала суду жодних, в ому числі, будь-яких доказів, які б в світлі положень статей 125-126 ЗК України підтверджували б/посвідчували б право власності, право користування чи право оренди спірною земельною ділянкою.

За таких обставин, а саме, за відсутності в позивача, ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, через яку відведена під"їзна дорога до дворогосподарства ОСОБА_5 та ОСОБА_3, позов є неаргументованим та безпідставним, оскільки позивач не являється власником спірної земельної ділянки.

Крім того, суд звертає увагу на те, що як встановлено матеріалами справи, житловий будинок позивача разом з господарськими будівлями та надвірними спорудами розташований на земельній ділянці площею 0,1259 га. Однак, згідно рішення 7 сесії 22 скликання Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області від 22 квітня 1997 року "Про приватизацію земельних ділянок громадян для обслуговування, будівництва індивідуальних житлових будинків та господарських споруд" громадянці ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1, площа якої становить 0,11 га.

Зі змісту оскаржуваного рішення Кобилецько-Полянської селищної ради судом не вбачається порушення прав та законних інтересів позивача, внаслідок утворення під"їзної дороги до житлового будинку третіх осіб.

Сама по собі обставина порушення порядку прийняття вказаного рішення, зокрема не розроблення проектної, архітектурної, землевпорядної та іншої необхідної документації, не може бути самостійною підставою для визнання протиправним та скасування цього рішення органу місцевого самоврядування, яке прийнято виключно в інтересах необхідності життєвих потреб громадян села, та не позбавляє право органу місцевого самоврядування після цього розробити всю необхідну технічну і землевпорядну документацію.

Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що з огляду на чинне законодавство України, органи місцевого самоврядування, в даному випадку Кобилецько-Полянська селищна рада, самостійно вирішує питання селищного значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на її території, оскільки вона є суб'єктом правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Водночас у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" , згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, враховуючи, що судом не встановлено суперечність рішення Кобилецько-Полянської селищної Рахівського району Закарпатської області №163 від 6 липня 2016 року "Про утворення під"їзної дороги" нормам земельного і цивільного законодавства та порушення ним цивільних прав та інтересів позивача, позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Крім того, зважаючи на те, що по справі були вжиті заходи забезпечення позову, згідно ухвали суду від 4 травня 2017 року, то такі в силу ст. 118 КАС України підлягають скасуванню.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 69, 86, 94,118, 159- 163, КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішення Кобилецько-Полянської селищної ради №163 від 06.07.2016 року відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 4 травня 2017 року скасувати.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня отримання повного тексту постанови суду.

Суддя: Тулик І.І.

З оригіналом вірно,

Суддя Рахівського районного суду: Тулик І.І.