Справа № 804/117/17
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2017 р. Справа № 804/117/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О.В.
при секретарі с/з ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_3
представника відповідача -1 ОСОБА_4
представника відповідача -2 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі адміністративну справу
за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати,-
ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі відповідач 1), Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Дніпропетровській області (далі відповідач 2) з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 13.07.2017 року, просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області від 30.06.2015 року №265 о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з посади оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами повязаними з торгівлею людьми Криворізького міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області;
- поновити ОСОБА_2 на посаді оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами повязаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, посаді аналогічній та рівнозначній тої з якої позивача звільнено 30.06.2015 року;
- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийнятого наказу про звільнення позивача з займаної посади, оскільки рапорт про звільнення поданий був ОСОБА_2 під примусом, та крім того, через декілька днів позивачем відкликано рапорт про звільнення. За таких обставин позивач вважає що наказ про звільнення винесено протиправно, без відповідного волевиявлення звільненої особи, шляхом оману та без врахування неодноразових звернень позивача із заявами про намір продовжувати службу в органах внутрішніх справ.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.07.2017 року задоволено клопотання Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та залучено в якості другого відповідача ОСОБА_6 управління Міністресва внутрішніх справ України в Дніпропетровській області.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали.
Представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області проти позову заперечував та зазначав, що позивач на службу до ГУ Нацполіції в Дніпропетровській області не приймався, документи в установленому порядку не подавав, тобто будь-яких службових (трудових) відносин з відповідачем - 1 не мав, а отже предявлені до ГУ Національної поліції вимоги є безпідставними.
Представник відповідача-2 проти поданого позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Позиція відповідача 2 обґрунтована тим, що звільнення ОСОБА_2 відбулось відповідно до поданого останнім рапорту про звільнення за власним бажанням у звязку з незадоволенням розміром заробітної плати. За результатом розгляду поданого рапорту, прийнято наказ про звільнення позивача з органів внутрішніх справ України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення. Відповідач 2 наполягає на тому що доказів подання рапорту про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням позивачем не надано. Крім того, представник відповідача 2 вказує на те, що наказом МВС України від 06.11.2015 року №1388 скорочено всі штати ГУМВС, тому фактично поновити позивача на службі в міліції неможливо.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши сторін у справі з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
ОСОБА_2 з 30.06.2009 року проходив службу в органах внутрішніх справ, зокрема з 17.12.2013 року по 26.06.2015 року на посаді оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами повязаними з торгівлею людьми Криворізького міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області.
26.06.2015 року позивачем подано рапорт про звільнення за власним бажанням у звязку з наявністю поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обовязків (незадовільний розмір заробітної плати).
30.06.2015 року наказом ГУ МВС України в Дніпропетровській області №265 о/с капітана міліції ОСОБА_2 , оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами повязаними з торгівлею людьми Криворізького міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, звільнено з органів внутрішніх справ України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114 (далі - Положення №114).
В той же день, 30.06.2015 року, ОСОБА_2 під особистий підпис ознайомлено з фактом його звільнення з органів внутрішніх справ, видано трудову книжку, що підтверджується копією витягу з послужного списку.
Вважаючи звільнення протиправним, в січні 2017 року позивач звернувся до суду.
Суд, вирішуючи справу по суті, виходить з наступного.
Правову основу проходження служби громадянами в органах внутрішніх справ України становлять Конституція України, Закон України «Про міліцію» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), Закон України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 року (надалі - Положення).
Згідно з пп. «ж» п. 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.
Пунктом 68 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Зі змісту п.68 Положення випливає, що особа до закінчення трьохмісячного строку попередження має право відкликати свій рапорт, якщо сторони не домовились про звільнення у більш короткий строк.
Як вже встановлено судом позивач 26.06.2015 року подав рапорт про звільнення з ОВС за власним бажанням саме у звязку з незадоволенням заробітною платою з 30.06.2015 року. При дослідженні судом вказаного рапорта встановлено, що на ньому містяться резолюції заступника начальника КМУ (Криворізьке міське управління) полковника міліції ОСОБА_7Є «Згоден»», начальника підрозділу БЗПТЛ майора міліції ОСОБА_8 «Не заперечую», заступника начальника КМУ (Криворізьке міське управління) «Згоден». Також на рапорті міститься резолюція від 26.06.2015р. з підписом невстановленої особи «Згоден».
Відповідно до наказу ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 30.06.2015 року №265 о/с капітана міліції ОСОБА_2 , оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами повязаними з торгівлею людьми Криворізького міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області, звільнено з органів внутрішніх справ України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) Положення.
З наведеного вбачається, що сторонами узгоджено дату звільнення позивача 30.06.2015 року.
Доводи позивача про надсилання рапорту про відкликання рапорту про звільнення свого підтвердження під час судового розгляду справи не знайшли.
За клопотанням позивача, судом допитані свідки. Так, з пояснень свідка ОСОБА_9, який проходив службу разом з позивачем, вбачається, що ОСОБА_9 знав про намір ОСОБА_2 продовжувати служити в ОВС, проте про наявність рапортів про відкликання рапорту про звільнення, або здійснення будь-яких інших дій спрямованих на продовження служби в міліції йому не відомо.
Свідок ОСОБА_8, безпосередній керівник позивача, під час допиту пояснив що він отримав від позивача рапорт про відкликання рапорту про звільнення. Після цього ОСОБА_8 передав всі отримані документи секретарю в приймальню.
Проте, будь-яких доказів отримання рапорту начальником ГУ УМВС України в Дніпропетровській області про відкликання заяви про звільнення позивачем не надано.
Так, відповідно до довідок ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 18.08.2017 року, до Управління кадрового забезпечення ГУ МВС України в Дніпропетровській області будь-яких клопотань про бажання продовження служби в органах внутрішніх справ від ОСОБА_2 не надходило, в матеріалах архівної особової справи позивача подібних рапортів (заяв) не міститься.
Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Приписами з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з вимогами ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 вказаного Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, щодо обґрунтованості та правомірності спірного наказу про звільнення №265 о/с від 30.06.2015 року, оскільки даним наказом задоволено поданий ОСОБА_2 рапорт про звільнення за власним бажанням, у строки визначені позивачем в поданому рапорті.
Спірний наказ прийнято позивачем в межах наданих законом повноважень, на підставах та у спосіб визначених чинним законодавством, а отже підстав для задоволення вимог адміністративного позову не вбачається.
Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Дніпропетровській області про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати відмовити.
Постанова набирає законної сили в порядку і строки визначені ст..254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду відповідно до ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови буде складений 25 вересня 2017 року.

Суддя ОСОБА_10