Справа № 802/377/15-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2017 р. м. Київ К/800/27932/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді - доповідача),

Загороднього А.Ф.,

Стародуба О.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до директора Державного підприємства «Гайсинське лісове господарство» Лащенка Миколи Миколайовича про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії,-

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2015 року, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання відповіді на письмовий запит про доступ до публічної інформації та зобов'язати надати інформацію на запит.

В обґрунтування позову зазначив, що директор Державного підприємства «Гайсинське лісове господарство» (далі - ДП «Гайсинське лісове господарство») всупереч Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI не надав запитуваної ним інформації, викладеної у запиті № 1 від 23 січня 20125 року.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Касаційна скарга обґрунтована доводами, аналогічними викладеним у позовній заяві.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Справа розглядається у письмовому провадженні, оскільки сторони у судове засідання не з'явились, хоч були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 січня 2015 року ОСОБА_4 направив на ім'я директора Державного підприємства «Гайсинське лісове господарство» письмовий запит № 1 про надання публічної інформації, зокрема:

- інформації про вартість та перелік товарів, які передавалися ДП «Гайсинське лісове господарство» протягом 2014 року;

- інформації про вартість та перелік послуг, які надавались ДП «Гайсинське лісове господарство» протягом 2014 року;

- інформації про розміри, види благодійної допомоги та іншої допомоги, що надавалися фізичним і юридичним особам за кошти ДП «Гайсинське лісове господарство» протягом 2014 року;

- інформації про обсяги реалізації ДП «Гайсинське лісове господарство» твердолистяних порід деревини (фансировина, пиловник породи ясен та дуб) за 4 квартал 2014 року, в тому числі експортованої за кордон;

- інформації про обсяг реалізації ДП «Гайсинське лісове господарство» твердолистяних порід деревини (фансировина, пиловник породи ясен та дуб) за 4 квартал 2014 року по прямим договорам поза аукціоном (не реалізованої на товарній біржі».

Також просив надати копію виробничої програми, розробленої на 1 квартал 2015 року по використанню лісоматеріалів необроблених для ДП «Гайсинське лісове господарство»; належним чином завірену копію декларації керівника ДП «Гайсинське лісове господарство» про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2013 рік.

Листом № 37 від 27 січня 2015 року за підписом директора підприємства відмовлено позивачу у наданні запитуваної інформації з посиланням на те, що підприємство не є розпорядником такої інформації в розумінні статті 13 Закону № 2939-VI, а інформація, що зазначена у запиті, не є публічною.

Не погоджуючись з такою відповіддю, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанції дійшли висновку, що ДП «Гайсинське лісове господарство», виходячи зі сфери своєї діяльності, не належить до суб'єктів природних монополій та не є природним монопольним утворенням, а відтак у цьому контексті не відноситься до розпорядників публічної інформації в розумінні пункту 4 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI. Зазначили про безпідставність вимог до директора підприємства, оскільки у даному випадку директор є лише керівником суб'єкта господарювання, а не розпорядником інформації.

Суд касаційної інстанції не погоджується з такими висновками на підставі наступного.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2939-IV публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом (пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 2939-VI).

Відповідно до статті 5 цього Закону доступ до публічної інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що запит на інформацію є одним із видів забезпечення доступу до публічної інформації.

Відповідно до пунктів 2-4 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

За приписами частини другої статті 13 Закону № 2939-VI до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють, зокрема, іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами (частина третя статті 13 Закону № 2939-VI).

Згідно з частиною четвертою статті 13 Закону № 2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні не лише суб'єктів владних повноважень, а й інших розпорядників публічної інформації.

За нормами частини третьої статті 62 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту.

Відповідно до частини першої статті 63 ГК України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів, як, зокрема, державне підприємство, що діє на основі державної власності.

Державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління (частина перша статті 73 ГК України).

Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова «державне підприємство» (частини третя-четверта статті 73 ГК України).

Згідно з частиною шостою статті 73 ГК України органами управління державного унітарного підприємства є:

керівник підприємства, який призначається (обирається) суб'єктом управління об'єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, або наглядовою радою такого підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав);

наглядова рада підприємства (у разі її утворення), яка в межах компетенції, визначеної статутом підприємства та законом, контролює і регулює діяльність керівника підприємства.

Частиною восьмою статті 73 ГК України визначено, що державне унітарне підприємство оприлюднює інформацію про свою діяльність, крім випадків, встановлених законом, шляхом розміщення її на власній веб-сторінці (веб-сайті) або на офіційному веб-сайті суб'єкта управління об'єктами державної власності, що здійснює функції з управління підприємством, у строки та в порядку, визначені Кабінетом Міністрів України. Доступ до таких веб-сторінок та веб-сайтів є цілодобовим і безоплатним.

Частиною першою статті 22 Закону № 2939-VI встановлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Даючи правову оцінку діям відповідача та вирішуючи спір, суди не дослідили статутні документи ДП «Гайсинське лісове господарство» на предмет джерел його фінансування для встановлення належного розпорядника запитуваної інформації, яка викладена у запиті № 1 від 23 січня 2015 року, та передчасно відмовили у позові з підстав неналежності державного підприємства до суб'єктів природних монополій без дослідження переліку суб'єктів природних монополій, що ведеться Антимонопольним комітетом України.

Без з'ясування вказаних обставин неможливо дійти висновку про відсутність у відповідача обов'язку щодо надання саме публічної інформації, яка стосувалась використання бюджетних коштів юридичниою особою, що фінансується з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, і обмеження доступу до якої можливо виключно з мотивів попередження шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Також судам необхідно визначити, чи є предметом суспільного інтересу запитувана позивачем інформація, викладена в запиті № 1 від 23 січня 2015 року, з урахуванням положень частини другої статті 29 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII), перелік якої не є вичерпним, з урахуванням індивідуальних обставин справи, оскільки розпорядник інформації, що має суспільний інтерес незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, мають керуватись Законом 2939-VI та надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації.

З огляду на те, що судами не встановлені фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції відповідно до частини першої статті 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, то в силу частини четвертої статті 227 цього Кодексу прийняті ними рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При повторному розгляді справи слід врахувати, що Закон № 2939-VI не зобов'язує колегіальні органи влади та інших розпорядників інформації, які управляються колегіальними органами, вирішувати колегіально питання про доступ до інформації. Отже, рішення з приводу запиту на інформацію може прийматися одноособово його керівником чи іншою посадовою особою, яка є носієм організаційно-розпорядчих повноважень. Водночас така посадова особа діє від імені розпорядника інформації, а тому належним відповідачем у згаданій категорії справ є орган, якому надійшов запит на інформацію, а не посадова особа, яка діє від імені цього органу.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 19 березня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2015 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Загородній А.Ф.

Стародуб О.П.