Справа № 802/270/17-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/270/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Альчук М.П.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

24 жовтня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Літвін С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Міністерства оборони України (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
Позивач 03.02.2017 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просив: розірвати контракт про проходження служби громадянами України військової служби у Збройних Силах України укладений Міністерством оборони України в особі: Міністра оборони України генерал полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майором запасу 12.12.2016.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.07.2017 адміністративний позов задоволено повністю.

Розірвано Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 12.12.2014, укладений Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України генерал-полковником Полтораком С. Т. з ОСОБА_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (ідент. код НОМЕР_1 ) 900,48 грн. судових витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи, за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства оборони України.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив колегію суддів її задовольнити.

Позивач заперечив проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.10.2014 позивач звернувся із заявою до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 про прийняття його в добровільному порядку на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу Збройних Сил України, укладання короткострокового контракту на проходження військової служби на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та призначення на посаду начальника зв`язку - командира взводу військової частини пп. НОМЕР_2 .

В грудні 2014 року після отримання припису у Вінницькому міському військовому комісаріаті позивач прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_2 , де проходив службу на посаді начальника зв`язку.

12.12.2014 Міністром оборони України видано наказ (по особовому складу) № 799 про укладення контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та призначення позивача начальником зв`язку - командиром взводу штабу 9 окремого мотопіхотного батальйону 30 окремої механізованої бригади 8 армійського корпусу сухопутних військ Збройних Сил України, ВОС - 1210003.

12.12.2014 Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України генерал-полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років.

Отримавши контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 12.12.2014, укладений Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України генерал-полковника Полторака С. Т. з ОСОБА_1 та витяг з наказу Міністра оборони України № 799 від 12.12.2014, позивачем встановлено розбіжність у витязі з наказу та контрактом щодо строку, на який його укладено.

У зв`язку з цим в грудні 2016 року позивач звернувся на гарячу лінію державної установи "Урядовий контактний центр" із заявою щодо надання інформації стосовно розбіжностей у витязі з наказу про призначення позивача та підписаним контрактом про проходження військової служби у Збройних Силах України.

23.12.2016 листом управління персоналу штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України № 116/9/3/15451 позивачу не надано відповіді щодо строків укладеного контракту позивача, а лише зазначено, що вказана інформація перевіряється та найближчим часом йому буде надана чітка відповідь на поставлене питання.

24.01.2017 листом управління персоналу штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України позивача повідомлено про те, що відповідно до наказу Міністра оборони України від 12.12.2014 № 799 йому продовжено військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Крім того, під час ознайомлення з контрактом, позивач виявив, що у п. 10 контракту від 12.12.2014 року в графі " ОСОБА_3 " проставлений не його підпис.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України із заявою про проведення почеркознавчого дослідження за експертною спеціальністю 1.1 "Дослідження почерку і підписів". За результатами дослідження позивач отримав висновок експертного дослідження №1-П від 23.01.2017, в якому експерт вказав, що підпис в графі " ОСОБА_3 "(особистий підпис, прізвище та ініціали громадянина-військовослужбовця)" на другому аркуші контракту від 12.12.2014 року виконаний не громадянином ОСОБА_1 , а іншою особою.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 12.12.2014, ОСОБА_1 не підписувався. Вказаний контракт не відповідає вимогам закону, оскільки його умови визначені без погодження із позивачем як стороною контракту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Статтею 19 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII) в редакції, чинній на момент укладення контракту, вказано, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

Форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Положенням ч. 1 ст. 20 Закону № 2232-XII зазначено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби: офіцери запасу, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, - на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

Для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні для осіб офіцерського складу для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (ч. 2 ст. 23 Закону № 2232-XII).

Під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: під час воєнного стану, після прийняття рішення про демобілізацію: у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом (п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону № 2232-XII).

Звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України (ч. 9 ст. 26 Закону № 2232-XII).

Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення) пунктом 2 передбачено, що громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

У добровільному порядку громадяни проходять військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2.

Пунктом 15 Положення вказано, що з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладаються: контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт про проходження військової служби) - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Згідно п. 18 Положення, перший контракт про проходження військової служби укладається: з військовослужбовцями, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану, - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Пунктом 26 Положення визначено порядок укладення контрактів.

Так, контракт укладається у двох примірниках, підписується сторонами контракту. Підпис посадової особи скріплюється відповідною гербовою печаткою.

Один примірник контракту зберігається в особовій справі військовослужбовця, другий - у військовослужбовця.

Контракт про проходження військової служби є підставою для видання відповідного наказу по особовому складу про зарахування особи до списків особового складу Збройних Сил України та призначення її на відповідну посаду чи продовження військової служби.

Згідно п. 38 Положення, контракт про проходження військової служби укладається на загальних підставах із дотриманням вимог пункту 26 цього Положення.

Таким чином, однією з основних вимог для укладення контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України є засвідчення його підписами сторін та скріплення гербовою печаткою.

Як зазначалось вище, 12.12.2014 Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України генерал-полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на п`ять років. Даний контракт засвідчений підписами сторін та скріплений печаткою.

Згідно наданих позивачем пояснень, підпис в оскаржуваному контракті виконаний не ним, а іншою особою, що також підтверджується висновком експертного дослідження від 23.01.2017 № 1-П.

Судом першої інстанції, для з`ясування обставини чи виконано підпис від імені ОСОБА_1 у контракті про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 12.12.2014 самим ОСОБА_1 чи іншою особою, судом в порядку ст. 81 КАС України призначено судову почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта від 12.06.2017 №225-П, підпис від імені ОСОБА_1 у графі " ОСОБА_3 (особистий підпис, прізвище та ініціали громадянина України-військовослужбовця)" на 2 (другому) аркуші контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 12.12.2014, виконаний не гр. ОСОБА_1 , а іншою особою.

Надаючи оцінку вказаному висновку експерта, суд першої інстанції не порушив вимоги ст.ст. 70, 82 КАС України, визнавши його допустимим та належним доказом. При цьому посилання апелянта на те, що вказаний доказ є не допустимий, оскільки експерт який проводив судову експертизу, також проводив експертне дослідження за заявою позивача, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 12.12.2014, ОСОБА_1 не підписувався. Вказаний контракт не відповідає вимогам закону, оскільки його умови визначені без погодження із позивачем як стороною контракту.

Разом з тим, посилання апелянта на те, що позивачем обрано, а судом першої інстанції застосовано неналежний спосіб захисту порушених права позивача, а саме розірвання контракту, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Частина 4 ст. 106 КАС України, яка містить перелік вимог які може містити адміністративний позов та ч. 2 ст. 162 КАС України яка визначає повноваження адміністративного суду у разі задоволення адміністративного позову фактично визначають способи захисту порушених прав особи в сфері публічних відносин.

Однак вказаний перелік не є вичерпним, оскільки відповідно до тієї ч. 2 ст. 162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Застосування конкретного способу захисту порушеного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

При цьому слід виходити із положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції.

Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

З врахуванням наведеного, а також враховуючи характер порушення законних прав позивача в сфері проходження військової служби (як різновиду публічної) та встановлених обставин справи, апеляційний суд погоджується, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушених прав позивача є найбільш ефективним.

Також безпідставними є посилання відповідача щодо порушення судом першої правил визначених ст.ст. 99-100 КАС України, щодо строку звернення до суду з адміністративним позовом та наслідків його пропуску, оскільки спірні правовідносини мають триваючий характер (право позивача являється порушеним і на час розгляду справи апеляційним судом), а тому позивачем не пропущено встановленого строку звернення до суду.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 липня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 27 жовтня 2017 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.