Справа № 264/3568/17
Суддя: Мирошниченко Ю. М.
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 264/3568/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2017 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд міста Маріуполя Донецької області, під головуванням судді Мирошниченка Ю.М. при секретарі Ковальовій О.О. за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області, ОСОБА_4 соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У липні ОСОБА_2 звернулась до суду із адміністративним позовом, в якому просила визнати неправомірними дії УПФУ м. Маріуполя в Кальміуському районі, які полягали у невиплаті позивачу пенсії, починаючи з 12.04.2017 року, зобовязати УПФУ м. Маріуполя в Кальміуському районі поновити виплату пенсії з 12.04.2017 року, визнати дії управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради щодо винесення рішення №01/1849 від 12.04.2017 року про скасування довідки про взяття ОСОБА_5 на облік як внутрішньо переміщеної особи, скасувати рішення начальника УСЗН № 01/1849 від 12.04.2017 року щодо скасування довідки про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи, стягнути з державного бюджету України на її користь судовий збір.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що з 2007 року отримує пенсію за віком. З 2015 року має статус внутрішньо переміщеної особи, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб», оскільки раніше постійно мешкала в м. Макіївка, яке наразі є територією, на якій органи влади України не виконують свої повноваження. У звязку із переселенням до м. Маріуполя, вона як отримувач пенсії за віком була взята на облік ОСОБА_4 пенсійного фонду в Кальміуському районі м. Маріуполя та отримувала пенсію до 12.04.2017 року. Офіційно про припинення пенсії її ніхто не повідомляв. 26.05.2017 року позивачка звернулась до ОСОБА_4 соціального захисту населення із вимогою розяснити щодо підстав припинення виплати пенсії, на яку отримала відповідь 30.05.207 року, згідно якої дія довідки № 14120166/10 від 19.05.2015 року про взяття її на облік та присвоєння статусу внутрішньо переміщеної особи скасована, оскільки ОСОБА_2 не знаходилась вдома при обстеженні 27.03.2017 року за місцем свого проживання, а також відповідно до повідомлення державної прикордонної служби, вона відсутня більше 60 днів за адресою мешкання. За вказаним фактом начальником ОСОБА_4 соціального захисту населення Кальміуського району було прийнято рішення № 01/1849 від 12.04.2017 року. За повідомленням ОСОБА_4 пенсійного фонду м. Маріуполя в Кальміуському районі соціальні виплати припиняються в разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи, повторне призначення соціальних виплат даній категорії громадян можливе лише через шість місяців після такого припинення. Вказувала, що Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року не передбачає можливість призупинення виплати пенсії, вказувала на відсутність законних підстав для припинення виплати їй пенсії. Крім того, вважає, що комісія по питанням призначення (поновлення) соціальних виплат, яка керується Порядком призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, перевищила свої повноваження, оскільки 13.04.2017 року припинила виплату їй пенсії. Посилалась на конституційне право громадянина на отримання пенсійних виплат та просила задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 07.09.2017 року замінено відповідача на Лівобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1підтримала вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 обєднаного управління пенсійного фонду України м. Маріуполя в судове засідання не зявився, надав заперечення, в яких зазначив, що ОСОБА_2перебуває на обліку в управлінні, як отримувач пенсії за віком. Виплату пенсії переведено з територіального управління ПФУ в м. Макіївка. З 12.04.2017 року довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи видану на імя ОСОБА_2, управлінням соціального захисту населення Кальміуського району м. Маріуполя було скасовано на підставі ст. 12 ЗУ «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб». Зазначене призвело до зупинення виплати пенсії позивачу на підставі підпункту 4 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування», затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365.

Представник відповідача ОСОБА_4 соціального захисту населення Кальміуського району міста Маріуполя в судове засідання не зявився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, є пенсіонером та перебувала на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з міста Макіївка Донецької області.

Згідно довідки від 19.05.2017 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з січня 2015 року фактичним місцем проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_1.

З квітня 2017 року позивачу була призупинена виплата пенсії на підставі відомостей, отриманих від місцевої районної державної адміністрації, у звязку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи.

ОСОБА_6 України має найвищу юридичну силу, що закріплено в статті 8 Основного Закону України. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_6 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_6 України є нормами прямої дії.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд застосовує положення ОСОБА_6 України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 ОСОБА_6 України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 ОСОБА_6 України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, є результатом виконання трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку та конституційних гарантій держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 ОСОБА_6 України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (надалі за текстом - Закон № 1058-IV) встановлено, що виключно цим Законом визначається, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Частиною першою ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено підстави припинення виплати пенсії та визначено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Натомість подібного рішення про зупинення з квітня 2017р. виплати пенсії позивачу ОСОБА_2 відповідачем не приймалося та до суду не надано. А передбачені статтею 49 Закону № 1058-IV підстави для припинення виплати пенсії відповідачем не застосовані та не доведені.

Наявний в матеріалах справи протокол засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та рішення начальника управління соціального захисту населення Кальміського району Маріупольської міської ради, яким скасовано довідку від 19.05.2015 року № НОМЕР_1 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та припинено соціальні виплати, не є законною підставою в розумінні статті 49 Закону № 1058-IV для призупинення виплати пенсії позивачеві.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Держава вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема, відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно статті 19 ОСОБА_6 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_6 та законами України.

Відповідно до ст. 64 ОСОБА_6 України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_6 України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. При цьому за жодних обставин та умов не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема, статтею 24цієї ОСОБА_6, яка закріплює недопустимість привілеїв чи обмежень за місцем проживання людини.

Оскільки тимчасово непідконтрольні або окуповані окремі райони Донецької області є частиною Єдиної України, на які розповсюджується дія ОСОБА_6 та Законів України в частині основоположних прав людини, тому такі права та гарантії для громадян України діють на всій території та не можуть бути обмежені в залежності від місця їх проживання, а тим більше шляхом прийняття підзаконних нормативних актів, які не відвідають ОСОБА_6 та законам України.

Більше того, навіть для тимчасового (на певний - чітко визначений період часу) встановлення окремих обмежень конституційних прав та свобод людини і громадянина в порядку статті 64 ОСОБА_6 має бути введений воєнний або надзвичайний стан, який на даний час в країні або окремих регіонах не запроваджений та не встановлено чітких часових обмежень прав громадян.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Проте ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р., ні Законом України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Таким чином встановлено, що відповідач, не приймаючи рішення відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з квітня 2017 року незаконно зупинив виплату пенсії позивачу, не представив доказів наявності судового рішення про зупинення виплати пенсії позивачу і так само не навів законних підстав для обмеження права на отримання пенсійних виплат ОСОБА_7, яка проживає на території, що не контролюється органами державної влади.

У звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 обєднаного управління ПФУ м. Маріуполя Донецької області про визнання дій відповідача щодо припинення виплати їй пенсії з 12 квітня 2017 року та зобовязання відповідача поновити виплату їй пенсії підлягають задоволенню.

Доводи та заперечення відповідача підлягають відхиленню, оскільки судом було встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 обєднаного управління ПФУ м. Маріуполя Донецької областів порушення вимог статті 19 ОСОБА_6 України та частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з квітня 2017р. було зупинено виплату пенсії позивачу без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення, а наданий протокол комісії з питань призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам не є таким рішенням у розумінні частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, в таких діях ОСОБА_3 обєднаного управління ПФУ м. Маріуполя Донецької області маються ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Відповідно по ч. 1 ст. 46 ОСОБА_6 України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Передбачене ОСОБА_6 України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. та Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р., якими встановлено порядок призначення, нарахування та виплати пенсії.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадянин України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсій страховий стаж.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених ОСОБА_6, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 24 ОСОБА_6 України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з правлюдини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено Європейським судом прав людини (далі -ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні (проживання за кордоном), на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також у рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Суд враховує, що 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалено Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Тобто, на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. А проживання особи за кордоном і так само на тимчасово непідконтрольній території України не може бути законною підставою для обмеження права громадянина на пенсійне забезпечення або створення з боку держави додаткових перешкод для її оформлення таким громадянам із застосуванням дискримінаційних механізмів.

Таким чином суд вважає, що в даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Згідно з положеннями частини 2 статті 19 ОСОБА_6 України, органи державної влади, яким є управління та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченні ОСОБА_6 та законами України. Порушення одночасно норм Закону № 1058-IV щодо не визначення підстави припинення виплати пенсії передбаченої у ньому та способу реалізації владних управлінських функцій, а саме, припинення виплати пенсії без прийняття рішення є грубим порушенням права пенсіонера на пенсійне забезпечення.

Відповідно до абз.10 ч.2 ст.162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Щодо розгляду позовних вимог про визнати дій управління соціального захисту населення Кальміуського району м. Маріуполя щодо винесення рішення №01/1849 від 12.04.2017 року про скасування довідки про взяття ОСОБА_5 на облік як внутрішньо переміщеної особи, скасувати рішення начальника УСЗН Кальміуського району м. Маріуполя № 01/1849 від 12.04.2017 року щодо скасування довідки про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи суд виходить з наступного.

З метою встановлення гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII від 20.10.2014 (далі - Закон №1706-VII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За правилами частини першої статті 1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частинами першою-третьою статті 4 Закону №1706-VII визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 12 Закону №1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону, рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Інформацією, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання, є:

дані, отримані з відповідних державних реєстрів;

дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

дані, отримані в результаті обміну інформацією структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад з громадськими об'єднаннями, волонтерськими, благодійними організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до статті 16 цього Закону.

У разі наявності у внутрішньо переміщеної особи обґрунтованих причин для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів така особа звертається з відповідною письмовою заявою за місцем проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад. У такому разі строк відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання може бути збільшено до 90 днів.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відомості про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №365 від 08.06.2016 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 Порядку №365 визначено, що документом, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, є довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до п. 7 Порядку №365 для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

За правилами п. 9 Порядку №365 під час обстеження матеріально-побутових умов сім'ї представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення інформує внутрішньо переміщених осіб про їх обов'язок у десятиденний строк письмово повідомляти про зміну фактичного місця проживання/перебування структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за новим фактичним місцем проживання/перебування, а також про наслідки невиконання такого обов'язку.

У відповідності до п. 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №365 від 08.06.2016 контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Пунктом 3 Порядку контролю №365 передбачено, що структурні підрозділи з питань соціального захисту населення та/або робочі групи, що утворюються з представників територіальних підрозділів МВС, ДМС, СБУ, Національної поліції, Держфінінспекції, Держаудитслужби та Пенсійного фонду України за рішенням районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - робоча група) також можуть проводити додаткові перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи із складенням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

За правилами пунктів 6-7 Порядку контролю №365 за відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або робочої групи робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї і залишає внутрішньо переміщеній особі повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.

Представник робочої групи протягом одного робочого дня передає акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї відповідному структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

У разі коли внутрішньо переміщена особа протягом трьох робочих днів не з'явилася до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, такий підрозділ надсилає їй рекомендованим листом повторне повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися для проходження фізичної ідентифікації.

Водночас структурний підрозділ з питань соціального захисту населення робить запит до Держприкордонслужби щодо виїзду внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Як свідчать матеріали справи, 24.03.2017 під час проведення соціальним інспектором Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради перевірки фактичного місця проживання не було підтверджено факт проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2. На момент складання акту обстеження позивач був відсутній. Крім того, позивачу було залишено письмове повідомлення з проханням з'явитись до органів соціального захисту для проходження фізичної ідентифікації, станом на 29.03.2017 року до управління позивач так і не заявився (а.с. 14).

Згідно рішення начальника управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради від 12.04.2017 року № 01/1849, інформації Державної прикордонної служби України (повідомлення від 21.03.2017 року) щодо перетину державного кордону України внутрішньо переміщених осіб, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до 30.11.2016 р. виїхала з території, контрольованої українською владою та до 01.02.2017 р. не повернулися до фактичного місця проживання (а.с.11).

Таким чином, враховуючи ті обставини, що матеріалами справи підтверджується факт переміщення позивача з території, контрольованої українською владою, а також відсутність останнього понад 60 днів за місцем фактичного проживання як тимчасово переміщеної особи в м. Маріуполі на 25 кварталіАДРЕСА_3, суд, з урахуванням правил статті 12 Закону №1706-VII, вважає, що наявні підстави для скасування дії довідки про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб.

За правилами частини першої статті 71 КАС України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів на спростування відомостей, що містяться у акті соціального інспектора від 29.03.2017 року та рішенні начальника управління соціального захисту населення позивачем не надано, Так само, як і не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2, як тимчасово переміщена особа фактично проживала в спірних період в квартирі №12 будинку №8 на 25 кварталі в м. Маріуполі.

Керуючись ст.ст.8-12, 17, 159-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області, ОСОБА_4 соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ОСОБА_3 обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 12 квітня 2017 року.

Зобовязати Лівобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 і виплатити виниклу заборгованість.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На постанову може бути подана апеляція до Донецького апеляційного адміністративного суду через Іллічівський районний суд м. Маріуполя з одночасним надсиланням її копії особою, що її подає, до суду апеляційної інстанцій протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

З повним текстом постанови можна ознайомитись в канцелярії суду 02 жовтня 2017 року.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко