Справа № 184/1009/17
Суддя: Томаш В. І.
Дата ухвалення: 2017-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 184/1009/17

Номер провадження 2-а/184/79/17

29.08.2017м. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

при секретарі Михайловій Т.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Покровської міської ради «про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання здійснити певні дії», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала свої вимоги, висловлені нею в адміністративному позові та просить суд визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Покровської міської ради, які полягають у не призначенні їй щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з 25.04.2017 року; зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Покровської міської ради призначити, нарахувати та виплатити їй щомісячну адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, з 25.04.2017 року; стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконкому Покровської міської ради на її користь усі понесені судові витрати.

Представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечували та надали суду письмове заперечення, в якому просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги необґрунтовані, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових,і службових осіб. У зв'язку з неспроможністю держави забезпечити громадський порядок, захистити права, свободи та інтереси своїх громадян на території окремих районів Луганської та Донецької областей, з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, ОСОБА_1 разом із своїми неповнолітніми дітьми - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, були змушені залишити своє постійне місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_3 та влітку 2014 року (в серпні місяці) переміститися до м. Покрова Дніпропетровської області. З 17 жовтня 2014 року позивачка та її діти Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Покровської міської ради були поставлені на облік внутрішньо переміщених осіб. Інформація щодо цієї обставини була внесена до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Вказані обставини підтверджуються довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб № НОМЕР_1 від 17 жовтня 2014 року, виданою відповідачем. Також, отримавши право на отримання державної допомоги у вигляді щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, передбаченої Постановою КМУ № 505 від 1 жовтня 2014 року «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», позивачка звернулась до відповідача із відповідною заявою щодо призначення її сім'ї вказаного виду грошової допомоги. Зазначену допомогу родина позивачки отримувала з 21 жовтня 2014 року по 19 березня 2015 року у розмірі 2210 грн. щомісячно (у розрахунку на позивачку як на особу, яка здійснює догляд за дитиною до досягнення її молодшою дитиною 3-річного віку у розмірі 442 грн. та на двох дітей по 884 грн. на кожного), з 20 березня 2015 року по 19 травня 2015 року у розмірі 1989 грн. щомісячно (у розрахунку на неї як на працездатну особу, якій розмір допомоги було зменшено на 50 % у зв'язку з не працевлаштуванням у розмірі 221 грн. та на двох дітей по 884 грн. на кожного), з 20 травня 2015 року по теперішній час у розмірі 1768 грн. щомісячно (у розрахунку лише на двох дітей по 884 грн. на кожного, а позивачці виплати була припинена на підставі п.7 Порядку «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг»). 26 листопада 2015 року ОСОБА_1 надала відповідачу медичну довідку про потребу її молодшої дитини у домашньому догляді та у зв'язку з цим просила призначити їй адресну допомогу, тому як знову стала тимчасово непрацездатною особою та вважала та досі вважає, що мала право на отримання вказаного виду допомоги. Але відповідач, прийнявши рішення про призначення позивачу вказаного виду державної допомоги, так і не здійснив нарахування та виплату адресної допомоги. Про цю обставину позивачу стало відомо з листа відповідача від 29 квітня 2016 року за вих. № 2880/16, відповідно до тексту якого відповідач здійснив призначення їй адресної допомоги та відправив її особову справу до центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Дніпропетровської облдержадміністрації, який повернув справу без відпрацювання, зазначивши, що призначення їй адресної допомоги не відповідає вимогам вказаної Постанови КМУ № 505. Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, але в строки звернення до адміністративного суду, передбачені ст.99 КАС України, вона їх не оскаржила. Відповідно до медичної довідки № 388 син позивачки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, потребує домашнього догляду з 26 травня 2016 року і вказана довідка дійсна до 19 січня 2017 року. 25 жовтня 2016 року, тобто під час дії вказаної медичної довідки № 388, ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою щодо призначення її сім'ї державної допомоги у вигляді щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, якою просила призначити їй та її дітям вказаний вид допомоги і рішенням відповідача її родині була призначена вказана допомога в розмірі 1768 грн. з 25 жовтня 2016 року по 24 квітня 2017 року, тобто на двох дітей в розмірі 884 грн. на кожного. Письмовим повідомленням про надання допомоги переміщеним особам на проживання від 9 листопада 2016 року позивачу було проінформовано про прийняте рішення. Відповідач знову не призначив особисто на ОСОБА_1 адресну допомогу, вважаючи, що у разі припинення виплати грошової допомоги на підставі п.7 Порядку «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», грошова допомога більше не призначається. Але, не зважаючи на те, що позивач вважає такі дії відповідача протиправними, в строки звернення до адміністративного суду, передбачені ст.99 КАС України, вона їх не оскаржила, бо після отримання консультацій від місцевих юристів м. Покров, які запевнювали її в законності дій відповідача, позивачка не наважилася звертатися до суду із адміністративним позовом. Відповідно до медичної довідки № 460 син позивачки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, потребує домашнього догляду з 19 січня 2017 року і вказана довідка дійсна до 19 січня 2018 року. 25 квітня 2017 року, тобто під час дії вказаної медичної довідки № 460, позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо призначення її сім'ї державної допомоги у вигляді щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, якою просила призначити їй та її дітям вказаний вид допомоги і рішенням відповідача (коли саме воно було прийнято їй досі невідомо) її родині була призначена вказана допомога в розмірі 1768 грн. з 25 квітня 2017 року по 24 жовтня 2017 року, тобто на двох дітей в розмірі 884 грн. на кожного. Письмовим повідомленням про надання допомоги переміщеним особам на проживання від 11 травня 2017 року позивачку було проінформовано про прийняте рішення. Відповідач знову не призначив особисто на ОСОБА_1 адресну допомогу, вважаючи, що у разі припинення виплати грошової допомоги на підставі п.7 Порядку «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», грошова допомога більше не призначається. З 1 грудня 2015 року позивачка знову тимчасово втратила працездатність у зв'язку з необхідністю догляду за своєю малолітньою дитиною, а підстави, з яких їй була припинена виплата допомоги, відпала. 25 травня 2017 року позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо роз'яснення їй причин та підстав не призначення на її ім'я адресної допомоги, тому як в неї змінилися обставини, які впливають на підстави виплати. Але, листом відповідача від 31 травня 2017 року за вих. № 3197/16 позивачу було повідомлено, що у зв'язку з тим, що виплата адресної допомоги раніше їй була припинені відповідно до п.7 зазначеного вище Порядку, то вона більше не має права на отримання адресної допомоги. Позивачка вважає такі дії відповідача, які полягають в систематичному непризначені їй, після зміни обставин, тобто продовженні відпустки по догляду за дитиною, державної щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, протиправними з наступних підстав. Оцінюючи спірні правовідносини, позивачка вважає, що треба застосовувати положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст.1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується ч.2 ст.22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на отримання державної допомоги у передбачених законом випадках. Відповідно до положень ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Одним з видів такого соціального захисту є впроваджена державою щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно ст.64 Конституції, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України встановлюються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров'я, екологічної безпеки. Відповідно до статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщена особа має право на створення належних умов для її постійного чи тимчасового проживання. У відповідності до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Статтею 2 Закону «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні. Але, на думку позивача, відповідач своїми діями порушив зазначену норму. Згідно ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково. Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджений постановою Кабінетів Міністрів України від 01.10.2014 року № 505, передбачає надання грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців (п.1 Порядку). Пунктом 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 року, визначено що грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців. Згідно п.3 Порядку надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого Постановою №505, якщо в складі сім'ї, якій призначено грошову допомогу відбулися зміни, розмір грошової допомоги перераховується з місяця, наступного за місяцем виникнення таких змін, за заявою уповноваженого представника сім'ї або інформацією компетентного органу. Відповідно до п.7 Порядку, якщо у складі сім'ї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку (крім громадян, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку; громадян, які доглядають за дітьми, що потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку лікарсько-консультативної комісії, але не більш як до досягнення ними шестирічного віку; громадян, які мають трьох і більше дітей віком до 16 років і доглядають за ними; громадян, які доглядають за інвалідами І групи або дітьми-інвалідами віком до 18 років, або інвалідами І чи II групи внаслідок психічного розладу, або особами, які досягли 80-річного віку; а також фізичних осіб, які надають соціальні послуги, та студентів денної форми навчання), які не працевлаштувалися, в тому числі за сприянням державної служби зайнятості, або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованій території України, в районах проведення антитерористичної операції чи населених пунктах, що розташовані на лінії зіткнення, але фактично не працюють, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сім'ї на наступні два місяці зменшується на 50 відсотків, а на наступний період - припиняється. Термін «наступний період» у п.7 Порядку, має значення як шестимісячний відрізок у часі. Цей період визначений у п.2 Порядку згідно з яким грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців. Тобто, виплата допомоги припиняється тільки на наступний строк - наступні місяці після тих, протягом яких передбачалося працевлаштування. Тому позивачка вважає, що має право на отримання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 505 після продовження відпустки по догляду за дитиною. Також, виходячи з системного тлумачення норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, можливо прийти до висновку, що завданням цих нормативно-правових актів є реалізація державної політики щодо забезпечення гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб шляхом надання грошової допомоги особі, яка, внаслідок тимчасової окупації певної території України або внаслідок проведення антитерористичної операції, вимушена була залишити свій центр життєвих та соціальних зв'язків (своє житло), звичний спосіб життя, роботу тощо та переїхати в іншу місцевість та має нести витрати у зв'язку з цим на оплату житла та комунальних послуг. Мета такого виду соціальної виплати полягає у тому, щоби надати грошову допомогу переселенцям, які не мають житла для компенсації витрат по його найму (оренді) та витрат на житлово-комунальні послуги. Відсутні жодні правові підстави задля зазначеного позивачем вище порушення відповідачем її права на отримання адресної щомісячної допомоги, право на отримання якої передбачено Постановою КМУ № 505 від 01.10.2014 року. Позивачка вважає, що відповідач, не мимоволі, а свідомо порушив її законні права та допускає протиправну бездіяльність. Відповідно до ч.1 та 2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч.1 ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. При цьому, згідно ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, стягнення з відповідача коштів.

Виходячи з положень ст. ст. 69, 70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом, зокрема, на підставі пояснень сторін та письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Суд не може погодитись з вищевказаними доводами позивача, висловлені ним в адміністративному позові та в судовому засіданні, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і спростовуються письмовими доказами, наданими сторонами по справі, поясненнями представників відповідача, матеріалами справи в їх сукупності виходячи з наступного.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 вперше звернулася до Управління праці з заявою на отримання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг 21.10.2014 p., на себе та двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5. Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014р. № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» (далі - Постанова КМУ №505) затверджено порядок надання зазначеної допомоги. Пунктом 7 Порядку передбачено, якщо у складі сім'ї, якій призначено грошову допомогу, є особи працездатного віку (крім громадян, які доглядають за дітьми до досягнення ними трирічного віку; громадян, які доглядають за дітьми, що потребують догляду протягом часу, визначеного у медичному висновку ЛКК, але не більш як до досягнення ними шестирічного віку; громадян, які мають трьох і більше дітей віком до 16 років і доглядають за ними; громадян, які доглядають за інвалідом І групи або дітьми-інвалідами віком до 18 років, або інвалідами І чи II групи внаслідок психічного розладу, або особами, які досягли 80-річного віку; а також фізичних осіб, які надають соціальні послуги), які не працевлаштувалися, в тому числі за сприянням державної служби зайнятості, або перебувають в трудових відносинах з роботодавцями на тимчасово окупованій території України чи в районах проведення АТО, але фактично не працюють, протягом двох місяців з дня призначення виплати грошової допомоги, її розмір для працездатних членів сімї на наступні два місяці зменшується на 50%, а на наступний період припиняється. Таким чином, позивач отримувала зазначену допомогу з 21.10.2014 року по 19.03.2015 року на себе і двох дітей у сумі 2210 грн. на місяць (до моменту виповнення меншій дитині 3-х років + 2 місяці), з 20.03.2015р. по 19.05.2015р. в сумі 1989 грн. щомісяця та з 20.05.2015р. в сумі 1768 грн. щомісяця. Лише 26.11.2015 року, тобто через понад шість місяців після зупинення виплати позивач ОСОБА_1 надала довідку про потребу дитини у домашньому догляді. Пунктом 3 вищезазначеної Постанови КМУ № 505 встановлено, що особам працездатного віку, яким грошова допомога була припинена відповідно до п. 7 Постанови KMУ № 505, грошова допомога на наступний строк не призначається. Відповідно до п. 13 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» особами працездатного віку є особи віком від 16 років, які не досягли встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійного віку. Статус непрацездатних громадян визначає ст.1, р.1 загальних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Ними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника. Враховуючи неординарність ситуації, управління здійснило призначення допомоги та відправило особову справу до Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Дніпропетровської облдержадміністрації, який відповідно до п.3.3 «Положення про Дніпропетровський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат», здійснює контроль за правильністю призначення та формує списки на виплату зазначеної допомоги. Проте справу було повернуто без відпрацювання та зазначено, що призначення не відповідає вимогам п.7 вищезазначеної Постанови. Ці роз'яснення надавались позивачу, як в усній, так і письмовій формі на її звернення. Наступні звернення позивача своєчасно опрацьовувались та враховуючи попередні зауваження контролюючого органу, направлялись до Виплатного центру.

Суд звертає увагу на ту обставину, що позивач свою непрацездатність обумовлює тим, що не має можливості працювати через догляд за дитиною, яка потребує домашнього догляду, що підтверджено відповідними довідками. При цьому за інформацією комунального дошкільного закладу № 16, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, який потребує домашнього догляду, з 23.08.2014 року відвідує дитячий дошкільний заклад систематично, повний робочий день. Позивач своєчасно приводить і забирає дитину. В констатуючій частині позивач визнає ряд дій, які вчинив відповідач, в тому числі здійснив їй призначення та відправив особову справу до контролюючого органу, яка повернулася без опрацювання. При цьому вважає дії управління противоправними. Всі дії управління праці та соціального захисту населення по відношенню до позивача були здійсненні у відповідності до вимог Постанови КМУ № 505, противоправних дій, тим паче бездіяльності, допущено не було.

Окрім того, позивач просить суд зобов'язати управління призначити нарахування та виплатити їй щомісячну адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Управління праці та соціального захисту населення м. Покров знаходиться на централізованому обслуговуванні Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Дніпропетровської облдержадміністрації. Так як відповідач не має в своїй структурі особистого виплатного Центру, то не може здійснювати виплати без виплатних відомостей, які готовить виплатний Центр. Окрім того, висновки Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду по справі №320/6246/16-а, на яку посилається позивач, не можуть бути застосовані до управління праці та соціального захисту населення м. Покров в якості судового прецеденту, оскільки стосуються управління, яке знаходиться на децентралізованому обслуговуванні, тобто має свій власний виплатний Центр.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідачем було на законних підставах та лише у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014р. № 505 «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» відмовлено саме позивачу в призначенні, нарахуванні та виплаті щомісячної адресної допомоги, а тому вважає за необхідне відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Покровської міської ради «про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання здійснити певні дії».

Керуючись ст. ст. 6 9, 72, 104 106, 122, 158 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Покровської міської ради «про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання здійснити певні дії».

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом 10 днів з дня її ухвалення до Апеляційного адміністративного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_6