Справа № 823/1049/15
Суддя: Мороз В.Ф.
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" жовтня 2017 р. м. Київ К/800/38083/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого : Мороза В.Ф.

суддів: Голяшкіна О.В.

Шведа Е.Ю.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 12 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2015 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держземагентства у Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

ФОП ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії Головного управління Держземагентства у Черкаській області щодо відмови позивачу у поновленні договору оренди землі від 21.02.2005 в адміністративних межах Боровиківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області; зобов'язати відповідача повторно розглянути звернення фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про поновлення договору оренди землі від 21.02.2005 в адміністративних межах Боровиківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 12.06.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Перевіривши касаційну скаргу в межах її доводів, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01.02.2005 між Звенигородською РДА та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір оренди землі. Відповідно до умов вказаного договору, в оренду позивачу передавалась земельна ділянка площею 15,6 га для ведення товарного сільського господарського виробництва, в адміністративних межах Боровиківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, за межами населеного пункту, терміном на 10 років.

На підставі проведення інвентаризації земель, в листопаді 2013 року відділом Держземагенства у Звенигородському районі Черкаської області здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 15,5262 га, що знаходиться в адміністративних межах Боровиківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області.

В подальшому, 16.01.2015 ФОП ОСОБА_2 звернувся до ГУ Держземагентства у Черкаській області із заявою, в якій просив відповідача поновити йому термін дії договору оренди земельної ділянки площею 15,5262 га .

Листом від 16.02.2015 № 373/0/300-15СГ позивач був повідомлений про те, що вирішення порушеного ним питання є неможливим, оскільки у відповідності до договору оренди землі від 21.02.2005, в користування ОСОБА_2 передана земельна ділянка площею 15,600 га, в адміністративних межах Боровиківської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, а згідно з документами, поданими на розгляд до ГУ Держземагентства площа земельної ділянки змінилася і складає 15,5262 га, отже змінились її межі, в зв'язку з чим на підставі статті 33 Закону України «Про оренду землі», поновлення даного договору має здійснюватись в порядку одержання земельної ділянки на праві оренди.

05.03.2015 позивач повторно звернувся до ГУ Держземагентства із заявою в якій просив надати йому дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у довгострокову оренду земельної ділянки за кадастровим номером :03:004:0118, строком на 10 років, без зміни її цільового призначення, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Головне управління листом від 17.04.2015 № 875/0/300-15-СГ повідомило позивача про неможливість вирішення порушеного ним питання.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Такий висновок судова колегія вважає помилковим.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Вирішуючи спір по суті, суди залишили поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач виступав як власник та орендодавець майна, а також те, що відповідно за змістом статті 12 ГПК України та статті 15 ЦПК України спори, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні договорів розглядаються в порядку господарського чи цивільного судочинства, в залежності від суб'єктного складу учасників.

Відповідно до частини першої статті 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуюче зазначене, судова колегія вбачає підстави для скасування рішень судів попередніх інстанцій та закриття провадження у справі, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За змістом правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 11.04.2017 у справі № 808/2298/15, від 14.06.2016 у справі № 826/4858/15, від 07.07.2015 у справі № 21-700а15 суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції, що має наслідком безумовне скасування судового рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 220-1 КАС України, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Керуючись ст. 157, 220, 220-1, 223, 228, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 12 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2015 року скасувати.

Провадження у справі - закрити.

Роз'яснити позивачу, що вирішення цього спору підлягає в порядку господарського судочинства.

Рішення набирає законної сили через 5 днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі і може бути переглянуте Верховним Судом України.

Судді: В.Ф. Мороз

О.В. Голяшкін

Е.Ю. Швед