Справа № 807/2437/14
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2017 р. м. Київ К/800/35985/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Гончар Л.Я.
Шведа Е.Ю.
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області, третя особа ОСОБА_5 про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом в якому просив:

- визнати неправомірними дії Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області щодо складання акту від 30.05.2014 року № 0000296 та дії по винесенню припису до акта від 30.05.2014 року № 0000296;

- визнати неправомірними дії Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області щодо винесення Постанови про накладення стягнень передбачених ст. 23 Закону України "Про захист прав споживачів";

- визнати протиправним та скасувати припис до акта Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області від 30.05.2014 року № 0000296;

- визнати протиправною та скасувати постанову Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області від 23.06.2014 року № 282;

- стягнути з Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області на користь ПАТ "Закарпатгаз" сплачену суму судового збору в розмірі 255,78 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.05.2014р. Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області проведено позапланову перевірку дотримання законодавства про захист прав споживачів згідно звернення ОСОБА_5, мешканця АДРЕСА_1. За результатами проведеної перевірки складено Акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів № 0000296 та надано припис до акта від 30.05.2014 р. № 0000296, яким зобов'язано ПАТ «Закарпатгаз» забезпечити безперервне постачання газу відповідно до законодавства. Позивач вважає, що дії Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області щодо складання Акту є неправомірними, а винесення припису до акту від 30.05.2014 року № 0000296 та постанови № 282 від 23.06.2014 року - протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.11.2014р. позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області щодо винесення припису до акта від 30.05.2014р. № 0000296. Визнано протиправним та скасовано припис до акта Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області від 30.05.2014 року № 0000296. Визнано протиправною та скасовано постанову Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області від 23.06.2014 року № 282. Стягнуто з Інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області на користь ПАТ "Закарпатгаз" сплачену суму судового збору в розмірі 255,78 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2015р. постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.11.2014р. скасовано. Прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2015р. надійшла касаційна скарга Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз", в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про її скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом частини 2 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28.03.2014р. відповідно до Акту № 19 «Про припинення (обмеження) газопостачання та опломбування вхідної засувної арматури газопроводу або газорозподільного пункту (за його наявності)» споживачу ОСОБА_5 було припинено газопостачання у зв'язку з використанням газу не за призначенням (в будинку виявлено функціонування спортивно-тренажерного залу), чим здійснено безпідставне припинення газопостачання, що порушує вимоги п.32 Правил надання населенню послуг з газопостачання в частині незабезпечення безперервного постачання газу з відповідними якісними показниками в порядку, передбаченому договором.

30.05.2014р. відповідачем Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Закарпатській обл. проведено позапланову перевірку дотримання законодавства про захист прав споживачів згідно звернення ОСОБА_5, мешканця АДРЕСА_2.

За результатами проведеної перевірки складено Акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів № 0000296 від 30.05.2014р. та надано припис до Акта № 0000296 від 30.05.2014р., яким зобов'язано позивача ПАТ «Закарпатгаз» забезпечити безперервне постачання газу відповідно до законодавства, при цьому перевіркою виявлено порушення вимог п.32 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затв. постановою КМ України № 2246 від 09.12.1999р., яке полягає у незабезпеченні безперервного постачання газу з відповідними якісними показниками в порядку, передбаченому договором.

На вищевказаний Акт перевірки та припис позивачем подано заперечення № 03/1997 від 30.05.2014р., в яких роз'яснено, що припис неможливо виконати, оскільки у разі його виконання дії ПАТ «Закарпатгаз» не будуть відповідати чинному законодавству України та створять загрозу життю та здоров'ю ОСОБА_5, мешканцю АДРЕСА_3

Окрім цього, складений Акт перевірки ґрунтувався на тому, що ПАТ «Закарпатгаз» надавало послуги з газопостачання без укладеного письмового договору, тобто, на підставі публічного договору, про що свідчать квитанції на оплату природного газу.

23.06.2014р. відповідачем Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Закарпатській обл. винесено постанову № 282 про накладення стягнень, передбачених ст.23 Закону України «Про захист прав споживачів», якою накладено на позивача штраф у розмірі 340 грн. за невиконання припису про усунення порушень прав споживачів

Розглядаючи справу та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції вмотивував свої висновки тим, що договір про надання послуг з газопостачання не укладався з вини споживача; позивачем за результатами обстеження від 12.03.2014р. встановлено, що використання природного газу здійснювалося не для задоволення комунально-побутових потреб, а для обслуговування спортивного тренажерного залу та сауни, які влаштовані шляхом реконструкції будинку. Газова плита, яка передбачена у проекті на момент пуску газу, є відсутньою, у вказаному приміщенні виявлено ознаки здійснення комерційної торгівельної діяльності. Також пуск газу здійснено на основі проекту від 28.11.2007р., який у 2008 році власником змінено, у зв'язку з чим змінилися технічні умови постачання газу; власник об'єкта, змінивши його перепланування, порушує Правила безпеки системи газопостачання та у відповідності до п.6.38 ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання» має усунути вказані порушення, передбачити установку опалювального обладнання у приміщенні кухні або у відособленому приміщенні.

Натомість суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог дійшов висновку, що така підстава для припинення газопостачання як використання газу не за призначення не передбачена нормами Правил надання населенню послуг з газопостачання, затв. постановою КМ України № 2246 від 09.12.1999р., а відтак не могла покладатися позивачем в основу припинення газопостачання помешкання ОСОБА_5

Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Відносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. А згідно з ч. 1 ст. 19 Закону такі відносини між споживачем та виконавцем здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом першим ч. 3 ст. 20 Закону передбачено обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", - підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, статей 19-21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", вбачається, що умови типового договору, які набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку, що укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Також відносини між споживачем природного газу фізичною особою та газопостачальним підприємством регулюються Законом України «Про засади функціонування ринку природного газу» та Правилами надання населенню послуг з газопостачання для населення), затверджених Постановою КМУ №2246 від 09.12.1999р. Цими нормативними актами на споживача покладено обов'язок укласти договір у письмовій формі на постачання природного газу, на підставі якого надаються послуги з газопостачання (п.1 ч.2 ст.19 Закону, п.п.4,29 Правил).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки відповідно до ст. ст. 16, 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги надаються виключно на договірній основі, а оскільки між споживачем та Товариством відсутні належним чином оформлені договірні відносини щодо надання послуг газопостачання, то товариство і не зобов'язане їх надавати, а тому не порушує умови договору.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України № 2246 від 09.12.99 року «Про затвердження Правил надання населенню послуг з газопостачання» передбачено, що послуги з газопостачання надаються споживачу на підставі договору, укладеного відповідно до типовою договору, затвердженого у встановленому порядку. Цими правилами чітко визначений порядок укладання договорів на газопостачання. Так, договір підписується газопостачальним підприємством і споживачем протягом 14 календарних днів з дня отримання відповідної заявки від споживача. При цьому газопостачальні підприємства, що здійснюють постачання природного газу на закріпленій території, не мають права відмовити споживачеві, об'єкти якого знаходяться на закріпленій території, в укладанні договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір про надання послуг з газопостачання не укладався саме з вини споживача.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду апеляційної інстанції в даному випадку на те, що в силу положень ст. 633 ЦК України між сторонами був укладений публічний договір, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов'язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов'язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Отже, аналізуючи зміст положень ст. 633 ЦК України та з урахуванням матеріалів справи, слід дійти висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами з приводу постачання та споживання природного газу, регулюються актами цивільного законодавства, що зазначені вище. Вони є обов'язковими для сторін та передбачають лише письмове укладання відповідного договору на газопостачання.

Таким чином, підставою для припинення газопостачання стало порушення ним законодавства в сфері газопостачання, а саме не укладення договору та використання газу не за цільовим призначенням, тобто несанкціонований відбір газу".

Стаття 23 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» встановлює відповідальність споживача за порушення на ринку природного газу згідно із законом. Одним із таких порушень є несанкціонований відбір природного газу (п.2 ч.1 ст.23 Закону). Несанкціонованим відбором природного газу вважається відбір без укладання відповідного договору з постачальником (п.3 ч.4 ст.12 Закону). А п.3 ч.2 ст.19 Закону зобов'язує споживача не допускати несанкціонованого відбору природного газу.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 12.03.2014р. контролерами Товариства проводилась перевірка газовикористовуючого обладнання та приладів обліку за зазначеною адресою. В ході обстеження встановлено, що використання природного газу здійснюється не для задоволення комунально-побутових потреб, а для обслуговування спортивного тренажерного залу та сауни, які влаштовані шляхом реконструкції будинку з двох житлових кімнат та зали. Газова плита, що передбачена у проекті на момент пуску газу була відсутня. Старшим майстром також виявлено ознаки здійснення у цьому ж приміщенні комерційної торгівельної діяльності.

Судом першої інстанції було встановлено також, що за цією ж адресою зареєстровано юридичну особу - громадську організацію спортсменів «Рух за розвиток силових видів спорту: важкої атлетики, паверліфтингу, бодібілдингу та фітнесу в м. Чоп». В подальшому третя особа ОСОБА_5 надав позивачу технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна, датований 05.05.2008р., відповідно до якого також вбачається здійснення реконструкції приміщення для облаштування спортивно-тренажерного залу.

У відповідності до роз'яснень НКРЕ (Лист №05-39-14/704 від 14.02.2005) при визначенні цін на природний газ враховується на які потреби цей газ використовується (тобто яке його кінцеве призначення - використовується для комунально-побутових потреб чи на інші потреби). До комунально-побутових потреб населення належить використання природного газу газовими приладами та пристроями на опалення (газові котли, конвектори та опалювально-варильні печі), підігрів води та приготування їжі (газові водонагрівачі та газові плити), що забезпечує належний рівень споживання громадянина у житловому приміщенні та ведення домашнього господарства у підсобних приміщеннях. Таким чином, в незалежності від відношення до тієї чи іншої галузі економіки, сфери діяльності та місця провадження діяльності, у разі використання природного газу споживачем не на комунально-побутові потреби оплата за спожитий природний газ повинна здійснюватись виходячи із відповідного граничного рівня ціни.

Крім того, згідно із п. 3 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 №572 використовувати житлові приміщення для провадження господарської діяльності промислового характеру заборонено.

Саме з цих підстав контролерами у акті обстеження від 12.03.2014р. зафіксовано виявлене «використання газу не за призначенням...».

Частиною четвертою ст.12 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» передбачено, що постачальнику надає право припинити постачання природного газу споживачу у разі його несанкціонованого відбору, а також у випадку самовільного використання газу споживачем (п.6 Правил).

Враховуючи все вищевикладене, а також враховуючи те, що із споживачем не був укладений письмовий договір на постачання природного газу, ПАТ «Закарпатгаз» 12.03.2014р. вручено ОСОБА_5 (з підтвердженням про вручення підписом останнього) вимогу №19 про необхідність надання у термін до 14.03.2014р. відповідних документів та укладання договору на постачання природного газу для промислових цілей. У цій же вимозі споживача попереджено про припинення газопостачання у разі її невиконання.

У зв'язку з тим, що споживач за зазначеною адресою не надав документи для укладання договору як з юридичною особою, 28.03.2014р. постачання газу за цією адресою припинено як зазначено в акті №19/195 «у зв'язку з використанням газу не за призначенням, в будинку функціонує спортивно-тренажерний зал».

А оскільки ч. 6 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, визначає обов'язковим елементом складу правопорушення наявність вини виконавця послуг, а договору не укладено з вини споживача, постачання газу без договору заборонено, то дії відповідача щодо складання Акта є неправомірними, а винесений на його підставі припис незаконним.

Також в судовому засіданні суду першої інстанції було з'ясовано, що Товариством було встановлено факт реконструкції об'єкту після пуску газу. Пуск газу здійснено на основі проекту від 28.11.2007р., який у 2008 році власником було змінено, внаслідок чого змінились технічні умови газопостачання, проект. Зокрема, на об'єкті в ході обстеження 12.03.2014р. виявлено його реконструкцію (перепланування), а саме перепланування поверху будівлі, позначеного на плані літерою «А», приміщення топочної позначеного цифрою « 1» та житлове приміщення позначене цифрою « 5» - об'єднанні.

У відповідності до пункту 6.38 ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання» забороняється установлювати газові опалювальні прилади (котел) в приміщеннях, які об'єднанні з житловими.

Отже, власник об'єкту, змінивши його перепланування, порушує Правила безпеки системи газопостачання, та у відповідності до пункту 6.38 ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання» має усунути це порушення, та передбачати установку опалювального обладнання в приміщенні кухні (незалежно від наявності плити та проточного водонагрівача) або у відособленому приміщенні.

Відтак, поновлення газопостачання після його припинення можливе тільки при виконанні усіх передбачених чинними нормативними актами процедур приєднання до газової мережі та приведення до відповідності чинному законодавству технічної документації на газопостачання.

У відповідності до п.4. Положення про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів №1177 від 17.08.2002 року, рішення про накладення штрафів приймається на підставі відповідних актів перевірки суб'єкта господарської діяльності та інших матеріалів, пов'язаних з цією перевіркою, за наявності порушень, зазначених у п. 2 цього Положення, і оформляється постановою за формою, що встановлюється Мінекономрозвитку.

Відповідно до п. 4 Положення про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, рішення про накладення штрафів приймається на підставі відповідних актів перевірки суб'єкта господарської діяльності та інших матеріалів, пов'язаних з цією перевіркою, за наявності порушень, зазначених у п. 2 вказаного Положення, і оформляється постановою за формою, що встановлюється Держстандартом.

В акті вказано, що виявлені під час перевірки порушення тягнуть за собою відповідальність згідно зі ст. 168-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення а фактично до ПАТ «Закарпатгаз» застосовано санкції передбачені ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

23.06.2014 р. Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області винесено постанову про накладення стягнень за невиконання припису до акту №0000296 від 30.05.2014р.

Судом було з'ясовано, що при винесенні постанови про накладення стягнень в.о. начальника інспекції з питань захисту прав споживачів у Закарпатській області ОСОБА_6 не врахував всі матеріали та обставини справи, а саме відповідність акту, підстави припинення газопостачання об'єкта гр. ОСОБА_5 передбачені Законом України «Про засади функціонування ринку природного газу», які були викладені в запереченні від 30.05.2014 року №03/1997, відсутність договору, відсутність вини позивача у його укладенні, та те, що фактично виконавши припис Інспекції ПАТ «Закарпатгаз» грубо порушить інші норми чинного законодавства в сфері газопостачання та створить загрозу життю та здоров'ю споживача.

В оскаржуваній постанові зазначено, що її винесено, керуючись ст.ст. 23 і 26 Закону України "Про захист прав споживачів" та Положенням про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року №1177.

Проте, згідно з ст. 23 Закону України "Про захист прав споживачів" суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів. Отже, основною умовою відповідальності суб'єктів господарювання є наявність вини як обов'язкового елементу у складі порушення законодавства при наданні послуг чи реалізації товарів.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов до помилкового висновку щодо не обґрунтованості позовних вимог.

Згідно ст. 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст.ст. 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Закарпатгаз" задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2015р. скасувати.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.11.2014р. залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: