Справа № 826/2313/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 жовтня 2017 року письмове провадження № 826/2313/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів : головуючого судді Арсірія Р.О., суддів Кузьменка В.А., Огурцова О.П., розглянувши адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної фіскальної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1А.) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі по тексту - відповідач, ДФС), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказу ДФС від 10 січня 2017 року № 9-о «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України»;

- поновити позивача на посаді заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України;

- стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на незаконність її звільнення у січні 2017 року з посади заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України з підстав недотримання відповідачем вимог законодавства, передбачених ст.ст. 49-2, 184 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України). Позивач зазначає, що її не було персонально попереджено про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці, як то передбачено ст. 49-2 КЗпП України; крім того, відповідач, звільняючи позивача, не врахував вимоги абз. 3 ст. 184 КЗпП України щодо заборони звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, оскільки на момент звільнення її синові було 13 років, і вона є одинокою матір'ю. Також, позивач наголошував на тому, що згідно із положеннями ст. 49-2 КЗпП України відповідач мав запропонувати їй посаду у новоствореному Департаменті адміністрування митних платежів як працівнику, який за своїм рівнем кваліфікації та продуктивності праці має переважне право на залишенні на роботі, а саме на відповідній посаді.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на доводи, наведені в письмових заперечень. Зокрема, представник відповідача зазначив, що оскаржуваний наказ № 9-о від 10.01.2017 виданий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством. Позивач був звільнений із займаної посади у зв'язку з реорганізацією Державної фіскальної служби України, в ході якої було реорганізовано Департамент митного адміністрування, та скороченням кількості працівників відповідно до вимог п.1 ст. 40 КЗпП України на підставі зазначеного наказу.

Сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача, наявних у матеріалах адміністративної справи, упродовж періоду з 31.03.1997 по день звільнення ОСОБА_1 працювала в органах державної митної служби, в тому числі на посадах інспектора пасажирського відділу, старшого інспектора відділу тарифів та митної вартості, начальника сектора контролю митної вартості відділу контролю митної вартості та класифікації, начальника відділу контролю митної вартості, начальника відділу митного аудиту Житомирської митниці, заступника начальника управління митної вартості, класифікації товарів та заходів регулювання ЗЕД Житомирської митниці Міндоходів, начальника управління митного аудиту Департаменту податкового та митного аудиту ДФС.

02 листопада 2015 року наказом ДФС № 834 було затверджено План заходів із скорочення штатної чисельності працівників ДФС.

17 листопада 2015 року Наказом ДФС № 3648-о призначено стажування ОСОБА_1, начальника управління митного аудиту Департаменту податкового та митного аудиту ДФС, на посаді заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України з 20 листопада 2015 року по 26 листопада 2015 року.

26 листопада 2015 року за результатами проходження стажування ОСОБА_1 Головою ДФС було складено висновок про можливість її переведення з посади начальника управління митного аудиту Департаменту податкового та митного аудиту ДФС на посаду заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України.

27 листопада 2015 року наказом ДФС № 3745-о начальника управління митного аудиту Департаменту податкового та митного аудиту ДФС ОСОБА_1 було переведено на посаду заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України з 30 листопада 2015 року.

30 грудня 2015 року з метою виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 840 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови КМУ від 05.04.2014 № 85» та у зв'язку із погодженням Міністром фінансів України затвердженої Головою ДФС Структури Державної фіскальної служби України видано наказ ДФС України №1022 «Про скорочення чисельності та введення в дію Структури апарату Державної фіскальної служби України» (далі по тексту - наказ № 1022).

Відповідно до пункту 3.15 наказу № 1022 Департамент митного адміністрування ДФС, із штатною чисельністю 68 одиниць, реорганізовано у Департамент адміністрування митних платежів із штатною чисельністю 68 одиниць.

11 березня 2016 року у зв'язку із службовою необхідністю наказом ДФС № 796-о на ОСОБА_1, заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України, було покладено виконання обов'язків директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України на період з 12.03.2016 по 18.03.2016.

10 січня 2017 року наказом ДФС № 9-о позивача було звільнено з посади заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України за п. 1 ст. 40 КЗпП України та п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв'язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України.

Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус позивача як державного службовця, а також правовідносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням і припиненням державної служби врегульовані Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ, який набув чинності з 01 травня 2016 року (далі по тексту - Закон № 889-VІІІ).

Статтею 83 Закону № 889-VІІІ встановлені підстави для припинення державної служби, серед них, в тому числі за ініціативою суб'єкта призначення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІІ підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення, зокрема, є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абз. 1 і 2 ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ).

У свою чергу, за приписами ст. 51 КЗпП України, які кореспондуються зі ст. 43 Конституції України, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підставами припинення трудового договору згідно із положеннями п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною 4 ст. 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 40 цього Кодексу звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, відповідно до абз. 3 ст. 184 КЗпП України не допускається звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років.

Положеннями ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У разі, якщо вивільнення є масовим, відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Як відзначив Верховний Суд України в тексті своєї постанови від 23.03.2016 року у справі № 6-2748цс15, (висновки якого є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень в силу положень ч. 1 ст. 244-2 КАС України), під час звільнення працівника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених ст. 49-2 КЗпП України.

Виходячи з нормативного тлумачення наведених положень КЗпП України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше, ніж за два місяці, та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також у випадку масового вивільнення довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

В ході розгляду справи відповідач як суб'єкт владних повноважень, всупереч вимогам ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 і ч. 2 ст. 71 КАС України, не підтвердив документально факт попередження позивача про наступне вивільнення, чим порушено порядок вивільнення працівника, передбачений ст. 49-2 КЗпП України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з метою проведення реорганізації та скорочення штатної чисельності ДФС, наказом ДФС №1022 «Про скорочення чисельності та введення в дію Структури апарату Державної фіскальної служби України» в дію введені нові Організаційна структура та Перелік індексів структурних підрозділів апарату. Відповідно до пункту 3.15 наказу № 1022 реорганізовано Департамент митного адміністрування, із штатною чисельністю 68 одиниць (у якому працював позивач) у Департамент адміністрування митних платежів із штатною чисельністю 68 одиниць.

Як вбачається із пунктів 4 та 5 наказу № 1022, скорочення штатної чисельності чи ліквідації Департаменту митного адміністрування не відбулось.

Суд звертає увагу на те, що у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший, звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов, можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо.

Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Аналогічна позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 09.12.2010 у справі № К-20764/08.

В ході розгляду справи відповідач як суб'єкт владних повноважень, всупереч вимогам ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 і ч. 2 ст. 71 КАС України, не підтвердив документально обставини скорочення штатної одиниці посади заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України внаслідок проведеної апарату ДФС, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки фактичної зміни організаційної структури та скорочення штатної одиниці, яку займала позивач в дійсності не відбулось.

Також, за приписами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Суд встановив, що під час ознайомлення позивача з наказом про звільнення посада заступника директора реорганізованого Департаменту адміністрування митних платежів в якості вакантної відповідачем позивачу не пропонувалася, натомість було повідомлено про відсутність вакантних посад.

Пояснення та документальні докази на підтвердження фактів призначення на вакантну посаду заступника директора Департаменту адміністрування митних платежів до дня звільнення позивача з посади осіб, які мали перед ним переважне право на переведення на такі посади згідно зі ст. 42 КЗпП України (в тому числі з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці) відповідач суду не надав.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про не надання відповідачем до суду доказів пропозиції позивачу іншої роботи на рівнозначній посаді в реорганізованому Департаменті адміністрування митних платежів, що також свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення позивача із займаної посади та незаконність звільнення позивача.

Крім того, суд зазначає, що згідно із абзацом 3 ст. 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Поняття «одинокої матері» чітко визначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9. Згідно з п. 9 цієї Постанови одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує й утримує дитину сама.

Як вбачається із матеріалів особової справи та копій паспорта позивача, вона є неодруженою; має сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, якому на дату звільнення позивача не виповнилось чотирнадцяти років. Факт утримання сина позивачем підтверджується довідкою ПП «КВРЖЕП № 8» м. Житомир, наявною у матеріалах справи.

Таким чином, відповідачем при звільненні позивача, не враховано ту обставину, що позивач є одинокою матір'ю, яка на момент звільнення мала дитину віком до чотирнадцяти років, що, в свою чергу, є додатковою підставою визнання звільнення позивача протиправним.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням ст.ст. 36, 40, 42, 42-9, 184 КЗпП України, оскільки відповідачем не було виконано свого обов'язку щодо персонального попередження позивача не пізніше, ніж за два місяці, про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штату; відповідачем не враховано, що позивач є одинокою матір'ю, яка має дитину віком до чотирнадцяти років; не враховано права позивача на переважне залишення на роботі; не запропоновано наявну іншу вакантну посаду у реорганізованому Департаменті адміністрування митних платежів, фактичного скорочення посади, яку обіймав позивач, не відбулось.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що наказ ДФС від 10 січня 2017 року № 9-о «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України» є протиправним і підлягає скасуванню.

Що стосується позовних вимог позивача про зобов'язання ДФС поновити її на посаді заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Нормами КАС України передбачено, що суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб захисту, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені (ст.ст. 7, 8, 11, 162 КАС України).

Згідно із п. 10.2. Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення у адміністративній справі» № 7 від 20.05.2013 задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

За змістом статті 235 КЗПП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Враховуючи те, що позивача було протиправно звільнено з державної служби, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого вона була протиправно звільнена, а саме: на посаді директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України, з дати звільнення - 10 січня 2017 року.

В даному випадку, суд також керується правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14, відповідно до якої у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Також, згідно із постановою Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Крім того, про необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав йдеться в рішенні Європейського суду з прав людини від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», практика якого є джерелом права для судів України відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

В цьому ж рішенні звертається увага на те, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, права на справедливий суд, передбачене статтею 6 та права на ефективний засіб юридичного захисту, передбачене статтею 13.

В контексті наведеного, суд звертає увагу, що, в разі відсутності посади позивача (з переліком повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організаційній структурі.

Стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 у справі № 21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Так, згідно із довідкою ДФС від 06.03.2017 року № 166 про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1, наявною в матеріалах справи, за останні 2 календарні місяці роботи (листопад і грудень 2016 року), що передували її звільненню, середньомісячна зарплата позивача склала 13 197, 14 грн, з урахуванням того, що середньоденна заробітна плата становить 599, 87 грн. Достовірність та правильність таких сум позивачем в межах спору не заперечуються, а тому суд відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України приходить до висновку про визнання цих обставин сторонами та відсутність необхідності у їх додатковому доказуванні.

Позивача звільнено з державної служби в ДФС згідно з наказом ДФС від 10.01.2017 року № 9-о з 10 січня 2017 року.

Відповідно до листів Міністерства праці та соціальної політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів у 2017 році становила: у січні - 20, у лютому - 20, у березні - 22, у квітні - 19, у травні - 20, у червні - 20, у липні - 21, у серпні - 22, у вересні - 21, у жовтні - 21.

Вимушений прогул позивача з 11.01.2017 року (наступний робочий день за днем звільнення) по 26.10.2017 року (дата ухвалення судом рішення).

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу позивача загалом за 2017 рік становить - 203 дні. Відповідно середній заробіток ОСОБА_1, за час вимушеного прогулу з 11.01.2017 року по 25.10.2017 року складає 121 773,61 грн.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КЗпП України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак постанова суду в частині поновлення позивача на посаді заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення у адміністративній справі» № 7 від 20.05.2013 за змістом статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з урахуванням юридичної сили правового акта в ієрархії національного законодавства, що регулює спірні правовідносини, подібні правовідносини (аналогія закону), або за відсутності такого закону - на підставі конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), принципів верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду справи (у судовому засіданні, у порядку скороченого чи письмового провадження) з урахуванням вимог статті 70 КАС України щодо належності та допустимості доказів або обставин, які не підлягають доказуванню, та висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини, у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не було доведено суду належними і допустимими доказами правомірність оскаржуваного наказу.

Згідно з пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, та поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Відповідно, підлягають задоволенню вимоги про негайне стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, яка становитиме 13 197,14 грн. Також негайному виконанню підлягає вимога про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України.

Беручи до уваги усе наведене вище в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 86 КАС України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення адміністративного позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 11, 94, 158-163, 122, 256 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 10 січня 2017 року № 9-о «Про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України з 10 січня 2017 року.

Стягнути з Державної фіскальної служби України (ідентифікаційний код 39292197, місцезнаходження : 04655, м. Київ, Львівська площа, 8) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.01.2017 по 26.10.2017 в розмірі 121 773,61 грн.

Допустити негайне виконання цієї постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора Департаменту митного адміністрування Державної фіскальної служби України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць у розмірі 13 197, 14 грн.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді В.А. Кузьменко

О.П. Огурцов