Справа № 802/923/17-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/923/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

19 жовтня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.

за участю: секретаря судового засідання:ОСОБА_2

позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до голови Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області ОСОБА_4 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

08 червня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до голови Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області ОСОБА_4 (далі голова Гайсинської РДА ОСОБА_4А.) про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року адміністративний позов було задоволено частково.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позову, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі, оскільки на думку апелянта, зазначена постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В судовому засіданні, позивач підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 працювала в Гайсинській районній державній адміністрації на посаді керівника апарату.

24.04.2017 року позивач звернулася до відповідача з заявою про надання основної щорічної відпустки за період роботи з 14.04.2016 року по 13.04.2017 року з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, додаткової відпустки за 2017 рік відповідно до ст.58 Закону України "Про державну службу" та додаткової відпустки відповідно до ст.19 Закону України "Про відпустки". Проте, на даній заяві відповідачем поставлено резолюцію, якою останній заперечив щодо надання відпустки. З даним розпорядженням позивач відмовилася ознайомлюватися, про що складено акт №1 про відмову працівника ознайомитись з розпорядженням.

25 квітня 2017 року ОСОБА_3 повторно звернулася до голови Гайсинської РДА із аналогічною заявою про надання відпустки та внесла корективи щодо дати початку відпустки- 26.04.2017 року, проте жодної відповіді на дану заяву не отримала.

27 червня 2017 позивач звернулася до ОСОБА_4 з заявою про отримання відпустки та усіх належних виплат, та в той же день отримала відповідь з якої слідує, що 24.04.2017 року вона була проінформована про зміну структури апарату райдержадміністрації та її звільнення, відповідно до ч.1ст.40 КЗпП України та ст.43 Закону України "Про державну службу". Також зазначено, що право отримати відпустку завчасно, з врахуванням розумних термінів ОСОБА_3 не використала, відтак відпустка з 29.06.2017 року їй не може бути надана.

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що грошова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати виплачується лише при наданні щорічної відпустки і не виплачується при виплаті компенсації за її невикористання, а звавжаючи на те, що позивачу відпустка не надавалась, у відповідача не було обов'язку для виплати грошової допомоги. Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 10000 грн.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, виходячи із слідуючого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Законом України Про державну службу № 889-VIII від 10 грудня 2015 року, який набрав чинності з 01 травня 2016 року (Закон № 889-VIII ), визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Статею 5 Закону № 889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України, постановами Верховної ОСОБА_5 України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ст. 57 Закону України Про державну службу державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених ст. 24 цього Закону.

Відповідно до ст. 10 цього Закону право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Згідно ст. 79 Кодексу законів про працю України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості.

Статтею 3 Закону України "Про відпустки" встановлено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

З аналізу вищезазначених норм слідує, що право державного службовця на щорічну, основну та додаткові відпустки виникає після закінчення шести місяців безперервної роботи в одній установі; разом зі щорічною основною оплачуваною відпусткою, працівникові призначається виплата грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати; при звільненні з державної служби, роботодавець зобов'язаний виплатити держслужбовцю компенсацію за невикористану відпустку, або ж за бажанням останнього надати йому невикористану відпустку з наступним звільненням.

Як встановлено судом під час апеляційного розгляду, ОСОБА_3 працювала в Гайсинській районній державній адміністрації на посаді керівника апарату.

25 квітня 2017 року позивача попереджено, що відповідно до розпорядження голови Гайсинської РДА від 24 квітня 2017 року № 116 "Про упорядкування структури апарату районної державної адміністрації" посада керівника апарату райдержадміністрації, скорочується і вона підлягає звільненню з 30 червня 2017 року за п.1 ст.40 КЗпП України.

На момент повідомлення про скорочення, позивач набула право на щорічну оплачувану відпустку за відпрацьований період з 14 квітня 2016 року по 13 квітня 2017 року, в зв'язку з чим 24.07.2017 року звернулась до голови Гайсинської РДА з відповідною заявою, на якій ОСОБА_4 було поставлено резолюцію: "Заперечую".

В подальшому, позивач 25.04.2016 року звернулася до відповідача із аналогічною заявою про надання відпустки, але внесла корективи щодо дати початку відпустки - 26.04.2017 року та 27.06.2016 року--з заявою про отримання відпустки та усіх належних виплат, однак 27 червня 2017 року позивач отримала відповідь, що 24.04.2017 року ОСОБА_3 була проінформована про зміну структури апарату райдержадміністрації та її звільнення, відповідно до ч.1ст.40 КЗпП України та ст.43 ЗУ "Про державну службу".

В розумінні ДСТУ 4163-2003 «Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів» яка діє від 07.04.2003 року, резолюцією є розпорядження керівника з приводу виконання документа, яке полягає у ставленні керівника до питання, викладеному у документі. Вона має бути чіткою, короткою, конкретною, коректною та складатися з таких елементів: кому доручається виконання - прізвище та ініціали виконавця; що доручається-характер та порядок виконання; термін виконання; підпис того, хто написав резолюцію, та дата резолюції.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає помилковою позицію суду першої інстанції про те, що бездіяльність відповідача полягає в ненаданні відповіді на заяви позивача, оскільки резолюція голови Гайсинської РДА на заяві позивача про надання відпустки, фактично свідчить про те, що відповідачем розглянуто цю заяву та прийнято протиправну відмову в її задоволенні, однак не оформлено це рішення належним процедурним документом.

Надаючи правову оцінку висновку суду першої інстанції стосовно того, що у відповідача не було обов'язку для виплати позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, оскільки така грошова допомога виплачується лише при наданні щорічної відпустки, позивачу було виплачено компенсації за її невикористання, апеляційний суд виходить із такого.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_3 станом на момент подання заяви про надання відпустки, набула права на щорічну основну оплачувану відпустку, однак в результаті неправомірної бездіяльності відповідача не змогла його реалізувати.

Крім того, перед прийняттям рішення про звільнення позивача, голова Гайсинської РДА ОСОБА_4, позбавив її права, закріпленого в ст. 3 Закону України "Про відпустки" а саме: не надав можливості скористатись правом вибору відбути перед звільненням, невикористану відпустку з наступним звільненням.

Отже зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_3 перед звільненням з роботи мала законне право на відпочинок у вигляді щорічної відпустки, гарановане їй як Законом України "Про державну службу" так і КЗпП України та Законом України "Про відпустки", а також намагалась реалізувати це право, однак в зв'язку протиправною бездіяльністю відповідача була позбавлена такої можливості, колегія суддів вважає, що необхідно зобов'язати останнього виплати їй грошову допомогу на оздоровлення, яка призначається при наданні щорічної відпустки.

Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п. 13 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_3 стверджує, що відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди, судом першої інстанції не взято до уваги, тієї обставини, що ненадання їй можливості на протязі більш як двох місяців, реалізувати право відпустку змусило позивача проводити лікування в позаробочий час, в зв'язку з чим вона втратила нормальні життєві звязки, не мала часу та фізичної можливості спілкуватись і зустрічатись із сталим колом рідних, близьких, друзів (на підтвердження проходження лікування надала медичні довідки, виписки про амбулаторний нагляд та направлення на лікування). Також апелянту довелося докладати значних додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки для планових візитів клінічних досліджень, на які вона змушена їздити до ВОКЛ ім.М.І.Пирогова один-два рази на місяць їй в період з 24 квітня по 30 червня 2017 року необхідно було писати заяви про надання відпустки за власний рахунок. Це негативно впливало на її нервову систему, стан здоров'я та фінансове становище. Крім цього, вона була змушена звертатися за захистом своїх прав до Вінницької облдержадміністрації та суду, а також до адвоката. Ігноруванням її прав, як державного службовця і інваліда, втратою у звязку з цим престижу та ділової репутації серед колег, вважає приниженням її честі і гідності.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що протиправною бездіяльністю відповідача, ОСОБА_3 дійсно було завдано моральної шкоди, оскільки зважаючи на те, що для лікування їй доводилось брати відпустку за власний рахунок або лікуватись в позаробочий час, вона була позбавлена можливості утримувати свою родину на належному рівні та приділяти їй достатньо уваги. Однак позивачем не надано доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв'язку між неправомірними діями відповідача та погіршенням її стану здоров'я надані нею документи свідчать про те, що вона лікувала хворобу, набуту до виникнення спірних правовідносин. З урахуванням вищевказаного, суд вважає, що розмір моральної шкоди підлягає відшкодуванню в сумі 5000 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 20 липня 2017 року, та є підставами для її скасування.

Згідно статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції вирішив скасувати її та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність голови Гайсинської районної державної адміністрації ОСОБА_4 що полягає у ненаданні ОСОБА_3 відпусток, відповідно до заяв від 24.04.2017 року та 25.04.2017 року, а також ненаданні відповіді на заяву від 03.05.2017 року.

Стягнути з Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_3 протиправно невиплачену грошову допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати гарантовану ст.57 Закону України "Про державну службу".

Стягнути з Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 5000 (п'ять тисяч) гривень.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 26 жовтня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6