Справа № 813/1589/17
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/9261/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивачів ОСОБА_2,

представника відповідача Клапчука Р.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4, ОСОБА_1 25.04.2017 звернулися в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просили визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 121-17 та №122-17 від 29 березня 2017 року про відмову у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну служби України прийняти рішення про визнання громадян Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4, ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просять рішення суду першої інстанції скасувати на прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянти вказують, що вони, маючи цілком обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини та побоюючись необгрунтованого та незаконного ув'язнення, тортур, жорстокого поводження не можуть повернутися до країни походження - Російської Федерації. Окрім того, зазначають, що ОСОБА_4 в країні походження переслідується через наявність у неї певних релігійних, а у зв'язку з членством у політичній партії, і політичних переконань представниками органів влади, зокрема, шляхом порушення проти ОСОБА_4 кримінальної справи та оголошення її в розшук. Таким чином, вважають, що оскаржувані рішення відповідача є необґрунтованими та такими, що підлягають до скасування.

При апеляційному розгляді позивач - ОСОБА_1 та представник позивачів підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області в судове засідання не прибула, про дату, час і місце апеляційного розгляду була повідомлена належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що громадяни Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулися 08.04.2016 до ГУ ДМС України у Львівській області із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

З матеріалів особової справи №2016LV0007 ОСОБА_1 видно, що позивач народився у м. Альмєтьєвськ, Республіки Татарстан, Російська Федерація. Громадянин Російської Федерації, за національністю - татарин, віросповіданням - мусульманин, освіта вища, закінчив Альметьєвський Державний інститут нафти за кваліфікацією «інженер». Сімейний стан - одружений. Вільно володіє татарською та російською мовами, англійською - читає і перекладає зі словником.

Дані про особу ОСОБА_1 встановлені на підставі копії паспорта громадянина Російської Федерації, виданого 19.12.2006 № НОМЕР_1 відділом УВС Росії в Республіці Татарстан по Альметьєвському районі. У Російській Федерації ОСОБА_1 проживав в Республіці Татарстан, АДРЕСА_1.

В країні походження мав бізнес, а саме пекарню та автосервіс. Станом на сьогоднішній день відомості про роботу не відомі.

Згідно з довідкою № 1437 від 09.05.2016 ОСОБА_1 є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір» з 2007 року. Прийнятий в партію «Хізб ут-Тахрір» в місті Альметьєвськ, Республіці Татарстан Російської Федерації. На даний момент приписаний до українського відділення організації «Хізб ут-Тахрір».

З матеріалів особової справи №2016LV0008 ОСОБА_4 видно, що позивач народилася у м. Нижньокамськ, Республіки Татарстан, Російська Федерація. Громадянка Російської Федерації, за національністю - татарка, віросповіданням - мусульманка, освіта вища, закінчила Альметьєвський Державний інститут нафти за спеціальністю «Промислова теплоенергетика».

Сімейний стан - заміжня. Вільно володіє татарською та російською мовами, англійською - читає і перекладає зі словником. Безробітна.

Дані про особу ОСОБА_4 встановлені на підставі копії паспорта громадянки Російської Федерації № НОМЕР_2, виданого 14.08.2009 відділом УВС Росії в Республіці Татарстан по Альметьєвському району. У Російській Федерації ОСОБА_4 проживала за адресою: АДРЕСА_4.

Згідно з довідкою №1437/5 від 09.05.2016 ОСОБА_4 є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір» з 2009 року. Прийнята в партію «Хізб ут-Тахрір» в місті Альмєтьєвськ Республіки Татарстан Російської Федерації. На даний момент приписана до українського відділення організації «Хізб ут-Тахрір».

Крім того, дані ОСОБА_4 внесені до Переліку організацій і фізичних осіб, щодо яких є відомості про їх причетність до екстремістської діяльності або тероризму, на підставі підпунктів 6, 7 пункту 2.1 статті 6 Федерального закону від 07.08.2001 N 115-ФЗ «Про протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, і фінансуванню тероризму».

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є подружжям, що підтверджується, зокрема, свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 від 06.08.2009.

Позивачі виховують двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6.

30.03.2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 прибули на територію України на автомобілі без дітей, державний кордон України перетнули поза пунктом пропуску. Діти подружжя прибули на територію України у супроводі матері ОСОБА_1. Позивачі в Україні проживали у знайомих за адресою: АДРЕСА_2. Під час проведення другої співбесіди позивачі повідомили про зміну місця проживання, а саме: АДРЕСА_3.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

29 квітня 2016 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочало процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачам статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, відповідно до наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 11.07.2016 №153 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 документовані довідками ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні № 003639 та № 003640 від 08.04.2016.

За результатами розгляду особових справ позивачів, проведених співбесід з позивачами, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що громадяни Російської Федерації ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не підпадають під критерії визначення осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено висновками про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.02.2017.

Вважаючи рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту таким, що порушує їх права та інтереси, позивачі звернулися за їх захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не надали доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про їх переслідування на батьківщині, а їх посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією.

Відтак, зазначив, що позивачі у випадку повернення до Російської Федерації не зазнають серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п. 13 частини першої статті 1 Закону, а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», беручи до уваги роз'яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 16.03.2012 року №3, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; - яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; - яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; - стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні; - яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

У висновках від 27 лютого 2017 року викладено обставини, які стали підставою для відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у наданні захисту в Україні.( т.1 а.с.106-114,245-254)

Відповідач виходив з того, що партія «Хізб ут-Тахрір» заборонена у країнах світу, де переважну або велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи «Хізб ут-Тахрір» та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у Росії недоречно.

Заявники, на момент вступу в ряди партії, знали про її заборону на території Росії, їх не турбували наслідки, які за собою несе членство в будь яких заборонених Законом організаціях, проте розуміння правильності вибраного шляху стало підставою рухатися по ньому надалі, що являє собою свідоме порушення законодавства країни громадянської належності.

Відповідно до п. 56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Отже, враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що заявники не мають обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у них немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У рішеннях ДМС України від 29.03.2017 за №122-17 (т. 1 а.с. 29) та №121-17 (т. 1 а.с.119) вказано, що стосовно заявників умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Аналізуючи рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, суд враховує наступне.

Щодо діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» то така є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація» є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003 № ГКПИ 03-116).

Водночас, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов'язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

З огляду на наведене, вказане дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов'язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Колегія суддів зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.

Вказаним вище обставинам, які також підтвердили в суді першої інстанції свідки ОСОБА_10 Зіяевіч, ОСОБА_11 Алієвич, ОСОБА_12 Недімовіч суд першої інстанції не надав належної правової оцінки при ухваленні рішення.

Окрім цього, як видно з матеріалів справи, Управління СБУ у Львівській області не встановило жодних обставин, за наявності яких громадяни Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не можуть бути визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, тобто членство позивачів у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України (т. 1 а.с. 93,94, 95, 184).

Отже, висновок СБУ (остаточний, після перевірки причетності до міжнародних терористичних релігійно-екстреміських організацій - від 19.11.2016 № 62/2/3/3-9042 ) про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є позитивним ( т.1 а.с. 95).

В зв'язку з цим, відповідач, помилково взяв до уваги лист Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 02.12.2015 5/2/1-39576 з грифом обмеження доступу «Для службового користування» (вх..№25дск від 24.10.2016, як підставу для відмови у визнанні біженцем чи наданні додаткового захисту позивачам, який суперечить вище вказаному висновку стосовно конкретних осіб (позивачів).

Аналізуючи ситуацію з правами людини в Російській Федерації, колегія суддів дійшла висновку, що у випадку повернення позивачів до країни громадянської належності їх життю, здоров'ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в них є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

Позивачами наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивачі зазнавали переслідувань через своє активне членство у «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за злочини, за якими раніше засуджували позивача, посилилась, то суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивачів зазнати переслідувань у разі їх повернення до Росії.

При цьому, колегією суддів не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачені статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» понять «додаткового захисту» та «особи, яка потребує додаткового захисту», колегія суддів дійшла переконання, що ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_4, є особами, які потребують захисту, оскільки вони змушені прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози свободі в країні походження.

Вказані правові позиції висловлені в ухвалі ВАСУ від 05 травня 2017 року (К/800/14670/17), в ухвалі від 19 квітня 2016 року (К/800/6795/16).

Суд першої інстанції не врахував вищенаведених обставин, не надав їм належної оцінки та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Стосовно вимог позивача щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання громадян Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, то необхідно зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 162 КАС України передбачено, що головним завданням суду при прийнятті рішення в адміністративній справі є прийняття такого рішення, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

При цьому, зобов'язання судом суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії, які належать до його компетенції не є привласненням судом собі таких повноважень і функцій відповідача, оскільки, суд не вирішує в цьому разі питання про надання позивачам статусу біженців або особам, які потребують додаткового захисту, а лише зобов'язує державний орган вчинити дії з повторного розгляду поданих заяв, тобто, зобов'язує його діяти у спосіб, на підставі та в межах повноважень, визначених законодавством.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку щодо обгрунтованості даного позову шляхом часткового задоволення позовних вимог, а саме визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 121-17 та №122-17 від 29 березня 2017 року про відмову у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та зобов'язання Державної міграційної служби України розглянути повторно заяви про визнання громадян Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню як така, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, з вищевикладених мотивів.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198 п. 3, 202 п. 4, 205 ч. 2, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2017 року у справі №813/1589/17 скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_4, ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 121-17 та №122-17 від 29 березня 2017 року про відмову у визнанні громадян Російської Федерації ОСОБА_4 та ОСОБА_1 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
А. І. Рибачук
Повний текст судового рішення виготовлено 24.10.2017