Справа № 802/1049/17-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1049/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Альчук М.П.

Суддя-доповідач: Білоус О.В.

25 жовтня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білоуса О.В.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Мирошниченко С.О.,

представника позивача - ОСОБА_2

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області до ОСОБА_5 про стягнення податкового боргу,

В С Т А Н О В И В :

Головне управління ДФС у Вінницькій області звернулось до суду з адміністративним позовом щодо стягнення з ОСОБА_5 податкового боргу в загальній сумі 43815,71 грн., з них: з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 31797,11 грн. та з орендної плати з фізичних осіб в сумі 12018,60 грн.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2017 року позовні вимоги фіскального органу задоволено в повному обсязі.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач оскаржила його в апеляційному порядку. Зокрема, в апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і неповне з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Представники відповідача (апелянта) в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просила залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, за відповідачем - ОСОБА_5 рахується заборгованість в загальній сумі 43815,71 грн., з них: з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 31797,11 грн. та з орендної плати з фізичних осіб в сумі 12018,60 грн.

Дана заборгованість виникла внаслідок несплати нею грошового зобов'язання, визначеного податковим органом в податкових повідомленнях-рішеннях № 35685-13 від 25.06.2016 року, № 35957-13, 35958-13 від 29.06.2016 року (а.с. 7-10).

Наявність у відповідача вказаної заборгованості також підтверджується особовою карткою платника податків (а.с. 9, 11).

У зв'язку з несплатою відповідачем в добровільному порядку вказаної суми податкового боргу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи адміністративний позов виходив з того, що позивачем надано усі необхідні докази про наявність податкової заборгованості відповідача та вжиття заходів її стягнення, а відповідачем даний факт не спростовано та не погашено.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються положеннями Податкового кодексу України (надалі - ПК України).

Відповідно до підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платники податків і зборів зобов'язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно із підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але несплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

За правилами статті 36 ПК України податковим обов'язком платника податку визнається його обов'язок обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Такий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором, він є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов'язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Приписами підпункту 54.3.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України визначено, що контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

На підставі пункту 54.5 статті 54 ПК України якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов'язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов'язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

За правилами пункту 56.2 статті 56 ПК України визначено, що у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Згідно пункту 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, контролюючим органом надсилались на адресу позивача податкові повідомлення-рішення № 35685-13 від 25.06.2016 року з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 31797,11 грн., та № 35957-13, 35958-13 від 29.06.2016 року з орендної плати за землю в сумі 1575,15 грн. та 12448,54 грн.

В ході розгляду справи судом першої інстанції з наданих відповідачем доказів та пояснень було встановлено, що ОСОБА_5 вносилась орендна плата за землю в сумі 668 грн. щомісячно протягом 2016 року, та з січня по червень 2017 року, однак вказані кошти зараховувались на рахунок іншої фізичної особи ОСОБА_3, що підтверджується податковим номером, вказаним у наданих квитанціях, а також витягом з його облікової картки. Згідно вказаного витягу встановлено, що у ОСОБА_3 за період грудень 2016 року та січень-червень 2017 року рахується переплата з орендної плати за землю.

Крім того, згідно податкового повідомлення-рішення № 35685-13 від 25.06.2016 року позивачу нараховано грошове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 31797,11 грн.

Вказане рішення оскаржене ОСОБА_5 в судовому порядку.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 26.01.2017 року у справі № 802/2031/16-а, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відповідно до п. 56.18 ст. 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Таким чином, податковий борг з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в сумі 31797,11 грн. є узгодженим та відповідно підлягає сплаті відповідачем.

Щодо доводів скаржника про порушення позивачем положень ст. 183-3 КАС України якими врегульовано порядок звернень податкових органів до суду з вимогами про стягнення податкового боргу, то колегія суддів вважає останні безпідставними з огляду на наступне.

Порядок та процедуру погашення податкового боргу платників податків визначено Податковим кодексом України, згідно п.п.20.1.33, 20.1.34 п.20.1 ст.20 якого контролюючим органам надано право:

- звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу;

- звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Пункт 59.1. статті 59 ПК України передбачає, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

В свою чергу, згідно п.59.5 ст.59 ПК України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

За правилами пунктів 95.1-95.4 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.

Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно абз.1, 2 п.87.1 ст.87 ПК України джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Джерелом самостійної сплати грошових зобов'язань з податку на додану вартість є суми коштів, що обліковуються в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, та джерела, зазначені в абзаці першому цього пункту.

У відповідності до п.87.2 ст.87 ПК України джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

Таким чином, у разі виникнення у платника податків податкового боргу, контролюючий орган формує податкову вимогу на суму такого боргу та здійснює заходи з його погашення шляхом стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, а, у разі відсутності коштів, за рахунок майна, на підставі відповідних судових рішень.

При цьому стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих платника податків, яке здійснюється за судовим рішенням, визнається способом виконання такого судового рішення про стягнення певних сум податкового боргу з платника податків.

Таким чином, доводи апелянта в цих частинах є безпідставними і не грунтуються на фактичних обставинах справи.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Заява N 63566/00) нагадав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може прийматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. ), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

В даному випадку, судова колегія апеляційної інстанції вважає, що інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги фіскального органу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з статтею 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 27 жовтня 2017 року.

Головуючий Білоус О.В.

Судді Курко О. П. Совгира Д. І.