Справа № 807/4073/14
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2017-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

20 жовтня 2017 року м. Київ К/800/34106/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Заїка М.М., перевіривши можливість розгляду касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання повторно розглянути заяву,

в с т а н о в и в :

Громадянка Узбекистану ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення ДМС від 06.10.2014 №501-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання ДМС повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 було залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наступного.

Позивач у заяві - анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазначила, що в Російській Федерації їй відмовили у статусі біженця.

При цьому судами із наданих позивачем пояснень, які суперечать відомостям, зазначеним в заяві-анкеті, встановлено факт отримання позивачем вказаного статусу біженця в Російській Федерації. Крім того, позивач зазначила, що особисто порвала свідоцтво про надання їй статусу біженця в Російській Федерації, що, на її думку, автоматично позбавило її статусу біженця в Російській Федерації.

У визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою позивачу відмовлено як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктаи 1 та 13 частини першої статті першої Закону №3671-VI, відсутні, що узгоджується з вимогами абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону №3671-VI.

Крім того, серед підстав, з якими пов'язана неможливість визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приписами №3671-VI, зокрема, визначено особу, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Російська Федерація підпадає під визначення третьої безпечної країни, оскільки дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання), дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту (Постанова Верховного Совєта Російської Федерації від 13.11.1992 року №3870-1 "Про приєднання Російської Федерації до Конвенції про статут біженців1951 року і Протокол щодо статусу біженців 1967року було приєднано до законодавства Російської Федерації), має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженців та надають притулок згідно чинного законодавства Російської Федерації. Порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливості звертатися за притулком та користування ним встановлений Федеральним Законом Російської Федерації "Про біженців" від 19.02.1993 року №4528-1.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, враховуючи існування умов, встановлених статтею 6 Закону №3671-VI, за яких особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суди дійшли висновку, що оскаржуване рішення рішення ДМС від 06.10.2014 №501-14 про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним та скасуванню не підлягає, а також відсутні правові підстави для повторного розгляду заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд.

В обгрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що Європейський суд з прав людини у своїх рішенням неодноразово вказував, що повернення особи до країни, де їй загрожує катування або нелюдське чи таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання, буде порушенням статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Ознак необґрунтованого застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в касаційній скарзі не зазначено та викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Крім того, доводи та зміст касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни чи скасування рішень.

З огляду на викладене та керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання повторно розглянути заяву.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити скаржнику.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Суддя М.М. Заїка