Справа № 304/1409/16-а,2-а/304/10/17
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року № 876/1975/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Перечинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на постанову Перечинського районного суду Закарпатської області від 17 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Перечинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Перечинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, яким просила визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо неналежного розгляду та вирішення її заяви про поновлення виплати раніше призначеної пенсії та зобов'язати відповідача прийняти рішення про поновлення їй виплати пенсії за вислуги років, яка була призначена раніше, починаючи з 04.05.2016 року.

Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від 17 січня 2017 року позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що вона прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що з 01.04.2016 року ОСОБА_1 було зупинено виплату пенсії за її заявою у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон в Угорщину на підставі п. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Також їй було надано довідку-атестат про виплату належної пенсії та припинення її виплати. 05.05.2016 року позивач звернулася із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак до заяви не був доданий документ уповноважених органів Угорщини про те, що вона не отримує пенсію в Угорщині. На запити щодо належного з'ясування обставин та наявності умов для поновлення виплати пенсій відповідач відповідей не отримував. При цьому, позивачу неодноразово надсилались повідомлення щодо стану вирішення її заяви. Таким чином, оскільки строк розгляду заяви про поновлення виплати пенсії залежить від отримання зазначеної вище інформації, у спірному випадку відсутня його бездіяльність. Крім того, відповідач зазначає, що у липні 2016 року ОСОБА_1 набула право на призначення пенсії за віком, але на даний момент таким правом не скористалась

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_1 30.09.2003 року було призначено пенсію за вислугу років як працівнику освіти відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

17.03.2016 року позивач подала до Перечинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області заяву про припинення виплати пенсії з 01.04.2016 року у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання в Угорщину, до якої додала закордонний паспорт та талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні

На підставі цієї заяви Перечинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області припинило з 01.04.2016 року виплату пенсії позивачу відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

04.05.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Перечинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області із заявою про відновлення виплати їй пенсії за вислугу років, яка була призначена у 2003 році, у зв'язку з поверненням на постійне місце проживання в Україну.

Однак листами від 19.05.2016 року № 2/М-99-01/05, від 17.06.2016 року № 2/М-99-01/05, від 26.09.2016 року № 1876/02 та від 20.10.2016 року № 10/М-99-01/05 Перечинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області повідомляло позивача та її представника про те, що питання поновлення виплати її пенсії буде вирішене після отримання відомостей від компетентних органів Угорщини щодо встановлення факту отримання чи неотримання нею пенсії в цій державі.

Колегія суддів вважає правильним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних дій відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності з 01.01.2004 року, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Згідно з абз. 6, 11 ч. 1 ст. 7 цього Закону загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених Законом.

Відповідно до законодавчого визначення, наведеного в ст. 1 цього Закону, пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

А ч. 2 ст. 45 цього Закону визначено, що пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Із змісту наведених вище норм слідує, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі протягом невизначеного періоду часу (безстроково), тому не можуть бути призначені на певний строк, а визначається лише дата, з якої особа має право на отримання пенсії. Також слід зазначити, що пенсія за віком призначається особі лише один раз і кінцевий строк, на який вона призначається, не може встановлюватись, оскільки це суперечить самому її визначенню та суті та обмежує право особи на отримання пенсії.

Колегія суддів зазначає, що такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19.03.2013 року у справі № 21-53а13. А відповідно до положень ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено випадки, коли виплата пенсії може зупинятись.

Так, п. п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 49 цього Закону передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Також п. 2 ч. 1 цієї статті було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

А ст. 51 цього Закону було визначено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України вищезазначених положень Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 152 Конституції України вказані положення Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення цього рішення.

Таким чином, з 07.10.2009 року відсутня така законодавча підстава припинення виплати пенсії як проживання пенсіонера за кордоном у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Також колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 06.10.2015 року у справі № 308/108814-а, про те, що з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІУ виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган Пенсійного фонду України має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Крім того, колегія суддів вважає доцільним застосувати до спірних правовідносин практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року.

В цьому рішенні Суд вказав, що у даній справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Суд дійшов висновку, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 46 зазначеної Конвенції та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що на час виїзду ОСОБА_1 на постійне місце проживання за кордон, подання нею заяви про припинення в зв'язку з цим виплати пенсії та припинення відповідачем виплати пенсії позивачу, а також на час звернення позивача із заявою про поновлення виплати їй пенсії і на даний час, відсутня норма, яка передбачала припинення виплати особі пенсії в Україні в зв'язку з її переїздом на постійне місце проживання за межі України.

Таким чином, як припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років з 01.04.2016 року, так непоновлення Перечинським об'єднаним управління Пенсійного фонду України Закарпатської області виплати цієї пенсі після повернення позивача на постійне місце проживання в Україну, є протиправними, оскільки такі дії вчинені відповідачем за відсутності відповідної правової підстави.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, то виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Також колегія суддів зазначає, що визнання неконституційними зазначених вище норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є достатньою і безумовною підставою для виплати ОСОБА_1 призначеної їй раніше пенсії незалежно від місця її проживання (в Україні чи за кордоном) і поновлення виплати позивачу цієї пенсії не потребує витребування відомостей від компетентних органів Угорщини щодо встановлення факту отримання чи неотримання нею пенсії в цій державі, на що безпідставно посилається відповідач.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Однак всупереч вимогам наведеної норми Перечинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області у вказаний строк не прийняло рішення про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 на підставі її заяви від 04.05.2016 року, чим допустило протиправну бездіяльність.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання відповідача на ту обставину, що виплату пенсії позивачу було зупинено на підставі поданої нею заяви, оскільки, як зазначено вище, на той час не було правових підстав для зупинення виплати пенсії особам, які виїжджають на постійне місце проживання за кордон, а відповідач протиправно не роз'яснив позивачу даної обставини, хоч відповідно до п. 3.3 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-і, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846, орган, що призначає пенсію, надає, зокрема, роз'яснення підприємствам, установам, організаціям та особам з питань призначення та виплати пенсій.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Перечинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області залишити без задоволення.

Постанову Перечинського районного суду Закарпатської області від 17 січня 2017 року у справі № 304/1409/16-а за позовом ОСОБА_1 до Перечинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький

Ухвала складена в повному обсязі 26.10.2017 року