Справа № 804/14446/15
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м.Київ К/800/10758/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Єрьомін А.В.,

Мороз В.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» Приходько Юлії Вікторівни, Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК» Приходько Юлії Вікторівни, Публічного акціонерного товариства «АКТАБАНК», в якому просив:

- визнати поважними причину пропуску строку надання вимоги про внесення його до реєстру кредиторів ПАТ «АКТАБАНК» та вимог щодо повернення йому частини коштів за Договором банківського вкладу «Банківська класика» від 16 липня 2014 року №В31-15788/Т/609023, що не була повернута в межах суми, що підлягає поверненню згідно Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» ПАТ «АКТАБАНК» до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «АКТАБАНК»;

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКТАБАНК» Приходько Ю.В. щодо невключення його до реєстру кредиторів ПАТ «АКТАБАНК»;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКТАБАНК» Приходько Ю.В. включити вимогу щодо виплати йому суми у розмірі 10868,60 доларів США до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «АКТАБАНК».

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року адміністративний позов задоволено частково; визнано поважними причину пропуску ОСОБА_2 строку надання вимоги про внесення ОСОБА_2 до реєстру кредиторів ПАТ «АКТАБАНК», а вимог ОСОБА_2 щодо повернення йому частини коштів за Договором Банківського вкладу «Банківська класика» від 16 липня 2014 року №В31-15788/Т/609023, що не була повернута в межах суми, що підлягає поверненню згідно Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» ПАТ «АКТАБАНК» до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «АКТАБАНК»; визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКТАБАНК» Приходько Юлії Вікторівни щодо не включення ОСОБА_2 до реєстру кредиторів ПАТ «АКТАБАНК»; зобов'язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКТАБАНК» Приходько Юлію Вікторівну включити вимогу ОСОБА_2, а саме вимогу щодо виплати позивачу суми у розмірі 78023,80 грн. до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «АКТАБАНК»; в задоволені решти вимог відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_2; постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року скасовано; провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_2 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та включити вимогу щодо виплати йому суми у розмірі 10868,60 доларів США до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «АКТАБАНК». У касаційній скарзі зазначає, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Також, вказує про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі з посиланням на норми, зокрема Цивільного кодексу України.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження, суд апеляційної інстанції, з посиланням на постанову Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15, виходив із того, що спір у справі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні відносини виникли на стадії ліквідації банку.

Із такими висновками колегія суддів Вищого адміністративного суду України погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно п.п.1, 7 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Головною ознакою публічно-правового спору є участь у ньому хоча б однією із сторін суб'єкта владних повноважень - органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових чи службових осіб, іншого суб'єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Владна управлінська функція розуміється як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань. Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Як встановлено ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі також Закон № 4452-VI) встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України (ч.ч.1, 3 ст.1 Закону).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку (ч.1 ст.4 Закону №4452-VI). На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом (п.4 ч.2 ст.4 Закону).

Відповідно до п.17 ст.1 Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Як передбачено ч.2 ст.76 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За правилами ч.1 ст.34 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Як встановлено ч.8 ст.36 Закону № 4452-VI, дія Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на банки не поширюється.

За приписами ч.1 ст.54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Нормативне регулювання статусу Фонду та процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та їх ліквідації дозволяє зробити висновок, що Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах зокрема щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності уповноваженої особи Фонду в межах здійснення тимчасової адміністрації та процедури ліквідації банку, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Висновок суду апеляційної інстанції щодо непідвідомчості даного спору адміністративним судам є невірним.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі також Закон № 2343-ХІІ) визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Нормами Закону № 2343-ХІІ регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

Частиною 3 ст.2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

З матеріалів справи вбачається, що у даній справі розглядаються правовідносини, до яких підлягають застосуванню положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вказаний Закон є спеціальним, його нормами регулюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України.

Тобто, в даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку, в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Відповідно до ст.7 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Отже, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин у частині задоволення кредиторських вимог у рамках норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у господарському суді.

В даному випадку, ліквідація банку здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до спірних правовідносин не застосовуються.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи зазначені норми та обставини справи, з метою забезпечення дотримання вимог ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 та вирішення даної справи саме у порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч.4 ст.220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Вищенаведені обставини у відповідності до ч.1 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення апеляційного суду і направлення справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Вимоги касаційної скарги в частині оскарження рішення суду першої інстанції не підлягають касаційному розгляду.

Як встановлено ч.1 ст.211 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку судові рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку.

Оскільки постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2016 року в апеляційному порядку по суті не переглядалась, підстави для її перегляду в касаційному порядку відсутні.

Керуючись ст.ст.220, 220-1, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2016 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді