Справа № 804/6379/17
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2017-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

23 жовтня 2017 року Справа №804/6379/17

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кальник В.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача 1 - Міністерства оборони України, відповідача 2 Командування Високомобільних десантних військ Збройних Сил України, третя особа Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до відповідача 1 - Міністерства оборони України, відповідача 2 Командування Високомобільних десантних військ Збройних Сил України, третя особа Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, з позовними вимогами:

- визнати бездіяльність відповідачів, яка виразилась в неоформлені документів про присвоєння мені - ОСОБА_1 первинного військового звання молодший лейтенант - протиправною;

- зобов`язати відповідача 1 присвоїти мені - ОСОБА_1 первинне військове звання лейтенант;

- зобов`язати відповідача 2 присвоїти мені - ОСОБА_1 чергове військове звання старший лейтенант.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.10.2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 був залишений без руху. Судом було запропоновано позивачу надати пояснення щодо дотримання ним строку звернення до адміністративного суду, встановленого ч. 2 ст. 99 КАС України, та у разі необхідності, клопотання про визнання поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним адміністративним позовом та відповідні докази на його підтвердження, з викладом обставин, щодо дати, коли позивачу стало відомо про порушення його прав; надання позовної заяви із викладенням обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги до кожного з відповідачів та надання або зазначення доказів, якими такі вимоги обґрунтовуються; визначення статусу третьої особи за поданою позовною заявою.

На виконання вимог ухвали від 05.10.2017 року позивачем до суду надано відповідну позовну заяву та клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Клопотання про поновлення строку звернення до суду обгрунтовано тим, що позивач звертався до командування з відповідними рапортами на протязі всього часу проходження військової служби за контрактом. На всі його звернення або взагалі не було ніякої відповіді, або відповідали відмовою, порушуючи, на думку позивача, умови підписаного контракту. Позивач вважає, що порушення його прав були триваючими. Зауважив, що остаточно він втратив можливість на присвоєння первинного військового офіцерського звання, тільки коли контракт з ним було розірвано, позивача демобілізовано, оскільки саме після цього позивач втратив можливість добиватись присвоєння йому первинного офіцерського звання як військовослужбовець.

Зауважив, що 02 березня 2017 року він став на облік до військомату, де йому в усній формі пояснили, що протягом півроку повинні подати документи на присвоєння позивачу офіцерського звання. Проте, цього зроблено не було, і в серпні місяці 2017 року позивачу стало зрозуміло, що іншого шляху, ніж звернення до суду за захистом своїх прав у нього вже не залишилось. Зазначив, що датою, коли йому стало відомо про порушення його прав, є дата розірвання контракту, а саме 28 лютого 2017 року. Окрім цього, також зазначив, що піврічний строк звернення до суду він пропустив через те, що намагався в інший спосіб, не звертаючись до суду, відновити свої права, та не знав, що строк для звернення до суду складає всього шість місяців.

Вивчивши подані матеріали, суд приходить до висновку про те, що даний позов слід залишити без розгляду, виходячи з наступних підстав.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, право на судовий захист гарантується кожному. Особа, право, свобода чи інтерес якої порушуються, не визнаються чи оспорюються, має право на звернення до суду за їх захистом чи поновленням.

Відповідно до ч.1 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України або іншими законами.

Згідно ч.3 ст.99 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У цьому контексті суд наголошує на тому, що строки звернення до адміністративного суду, як і строки давності, є важливим інструментом, використання якого дозволяє забезпечити, зокрема, дотримання принципу правової визначеності.

Подібне трактування строків давності (яке може бути застосованим і для строків звернення до суду) неодноразово викладав у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини. Так, у п.137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» Суд зазначив, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обовязками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom) від 21 січня 1975 року (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним. Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб". Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Як зазначено у Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" 19 червня 2001 року (Kreuz v. Poland) (заява N 28249/95), "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обовязків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети.

Таким чином, право особи на звернення до суду не є необмеженим.

Окрім того, в постанові від 16.11.2016 року у справі №6-2469цс16 Верховний Суд України виклав правову позицію, в якій також вказав на те, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Враховуючи наведене, суд відзначає, що в даній адміністративній справі предметом оскарження є, зокрема, бездіяльність відповідачів, яка виразилась в неоформлені документів про присвоєння ОСОБА_1 первинного військового звання - молодший лейтенант.

Як встановлено судом з матеріалів справи, 08 червня 2015 року ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України.

23 червня 2015 року позивачем було складено та направлено рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 з проханням присвоїти йому первинне військове звання «молодший лейтенант».

З позову вбачається, що командиром підрозділу було усно повідомлено про позитивний розгляд рапорту позивача. Також, як зазначає позивач, йому було повідомлено, що для отримання первинного офіцерського звання потрібно мати військове звання сержантського чи старшинського складу.

31 серпня 2015 року позивач звернувся з рапортом про присвоєння первинного офіцерського звання «молодший лейтенант» запасу. Рапорт було повернуто позивачу без реєстрації.

07 вересня 2015 року позивачем було подано рапорт з проханням призначення на вільну сержантську посаду для присвоєння первинного військового звання молодший лейтенант. Рапорт було повернуто без розгляду у зв`язку з відсутністю підстав згідно п. 50 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України.

08 березня 2016 року позивачем було подано рапорт про небажання продовжувати контракт, та подання необхідних документів для присвоєння йому первинного військового звання «лейтенант».

04 червня 2016 року позивачем подано рапорт (вх. №4383 від 09.06.2016), в якому він клопотав про звільнення з лав ЗСУ у зв`язку з небажанням проходження служби за контрактом.

13 червня 2016 року листом №3426 командиром військової частини польова пошта НОМЕР_2 відмовлено в задоволенні вимог, викладених у рапорті за вх. №4383.

22 червня 2016 року наказом №50-РС позивачу було присвоєно військове звання сержант.

28 лютого 2017 року на підставі наказу від 27.02.20017 року позивача було звільнено в запас.

З огляду на це, у суду виникає необхідність з`ясування обставин щодо пропущення або ж не пропущення строків звернення до суду, а в разі пропущення - наявності чи відсутності поважних причин його пропуску, зі застосуванням відповідних правових наслідків.

У зв`язку з чим, суд повинен встановити, коли розпочався перебіг строку звернення до суду, тобто коли позивач довідався або ж міг (повинен був) довідатися про порушення своїх прав та інтересів, а відтак, застосувавши відповідну норму щодо строку звернення до суду, вирішити питання можливості розгляду даної справи судом.

Суд зауважує, що матеріалами даної справи підтверджується, що звернення позивача щодо присвоєння первинного військового звання «молодший лейтенант» мали місце 23.06.2015р., 31.08.2015р., 07.09.2015р., 08.03.2016р., в ці ж періоди часу позивач отримав відповіді щодо відмови у присвоєні відповідного звання та, відповідно, мала місце бездіяльність відповідача щодо присвоєння позивачу звання. При цьому сам позивач в клопотанні про поновлення строку зазначив, що він дізнався про порушення своїх прав 28.02.2017 року, в день звільнення в запас.

Суд зауважує, що із даним адміністративним позовом позивач звернувся до суду лише 03.10.2017 року.

При цьому, суд не погоджується з твердженням позивача про те, що порушення його прав було триваючим, оскільки відповідачі надавали відмову або допустили бездіяльність щодо розгляду його рапортів в певні визначені та відомі позивачу проміжки часу, а відтак, строк позовної давності слід відраховувати саме з дати вчинення відповідних дій або допущення бездіяльності, що мали місце протягом 2015 - 2016 рр.

Ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч.1 цієї статті, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно ч.2 ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи

У відповідності до п.9 ч.1 ст.155 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

З викладених вище обставин, суд не знаходить підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, оскільки позивачем не наведено обставин, що свідчили б про поважність причин пропуску строку звернення до суду, в той час як сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія, наявність яких у даному випадку не встановлено.

У цьому контексті суд також зауважує, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав, що знайшло своє підтвердження в практиці Європейського Суду з прав людини (зокрема у рішенні в справі «Девеер проти Бельгії», рішенні в справі «Стаббігс та інші проти Великобританії»).

У зв`язку із викладеним, суд вважає правомірним залишити позовну заяву без розгляду, оскільки на час подання позивачем цього позову до суду, позивачем було суттєво пропущено строк звернення до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99, 100, ст. 155 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача 1 - Міністерства оборони України, відповідача 2 Командування Високомобільних десантних військ Збройних Сил України, третя особа Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Копію ухвали разом з позовом та доданими до нього матеріалами, надіслати позивачу за зазначеною у позовній заяві адресою.

Роз`яснити позивачу, що залишення позовної заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню до суду у встановленому законом порядку.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.254 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст.186 КАС України.

СуддяВ.В. Кальник