Справа № 820/4282/17
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

19 жовтня 2017 р. № 820/4282/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бадюков Ю.В.

при секретарі судового засідання - Андрущенко Д.В.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі по тексту позивач, ОСОБА_3А.), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі по тексту - відповідач, ГТУЮ у Хаврківській області, управління), в якому просить суд:

- визнати дії Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо відмови в задоволенні запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_3 від 07.08.2017 р. незаконними;

- зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у Харківській області надати доступ до публічної інформації на запит ОСОБА_3 від 07.08.2017 р., а саме: надіслати на електронну адресу ОСОБА_3 копії матеріалів службового розслідування, що проводилося відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Харківській області ОСОБА_4 у період з 10 по 23 листопада 2015 року;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Харківській області (61001, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, буд 16, ) на користь ОСОБА_3 судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 7040,00 грн.;

- в разі задоволення позову та у відповідності до ст. 267 КАС України встановити судовий контроль а виконанням рішення, встановивши строк для подачі звіту про виконання судового рішення.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що він не згоден із діями відповідача щодо відмови в наданні публічної інформації, а також посилається на те, що відповідач володіє запитуваною інформацією, ця інформація вже була створена та відображена у відповідних документах (матеріалах службового розслідування) та не належить до категорії інформації з обмеженим доступом у розумінні частини другої статті 6 Закону України Про доступ до публічної інформації. Зазначає, що відсутність у відповідача електронних копій запитуваних документів, у яких міститься вже створена публічна інформація, не може бути і не є законною підставою для відмови у задоволенні запиту про надання публічної інформації, оскільки виготовлення копії раніше створених документів не є створенням нової інформації. Відповідач надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог оскільки матеріали службового розслідування зберігаються в паперовому вигляді, електронні копії якого не створювались, що унеможливлює надання запитуваної інформації електронною поштою. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав та мотивів, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та просив повністю відмовити у його задоволенні з підстав, наведених у письмових запереченнях. Заслухавши сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 звернувся до Головного територіального управління юстиції у Харківській області із запитом на отримання публічної інформації щодо службового розслідування, яке проводилося відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4 у період з 10 по 23 листопада 2015 року. Головне територіальне управління юстиції у Харківській області листом від 11.08.2017 року повідомило позивача, що загальний обсяг матеріалів службового розслідування складається із 222 аркушів та відмовив у наданні копій запитуваних наказів, оскільки копії вказаних вище матеріалів службового розслідування у електронному вигляді не створювалися, тому, на думку відповідача виготовлення електронних копій запитуваних документів є тотожним поняттю створення нової інформації або створення інформації в інший спосіб.

Суд не погоджується з такою позицією відповідача, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про інформацію" передбачено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про інформацію" основними видами інформаційної діяльності є одержання, використання, поширення та зберігання інформації. Згідно ч. 2 ст. 21 Закону України "Про інформацію" конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року N 2939-VI, із наступними змінами і доповненнями (далі - Закон України 2939). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України, з урахуванням положень ст. 1 Закону України Про інформацію, публічна інформація визначається як відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації. Частиною першою ст. 6 Закону N 2939 визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Крім того, відповідно до ч. 7 ст. 6 вказаного Закону обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений. Відповідно ст. 7 Закону N 2939-VI конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до п.10.1 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №10 від 29 вересня 2016 року Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації (далі - Постанова) Закон України Про доступ до публічної інформації не містить переліку способів ознайомлення запитувача інформації із запитуваною інформацією. Зважаючи на частину другу статті 34 Конституції України та частину другу статті 7 Закону України Про інформацію ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом, спосіб ознайомлення визначається самим запитувачем інформації. Винятком є випадок, коли розпорядник надсилає відповідь, в якій міститься відмова або відстрочка розгляду запиту. Частиною 5 статті 19 Закону України Про доступ до публічної інформації, зокрема, передбачено можливість зазначення у запиті лише електронної адреси. Аналізуючи вказані норми, суд зазначає, що особа має право вибирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, а саме письмову (паперову) чи електронну. Відповідно до п.10.2 Постанови пропозиція, викладена розпорядником інформації у відповіді від 11.08.2017 р. на запит, щодо ознайомлення із запитаною інформацією не шляхом надсилання її поштою (як того просить запитувач інформації), а шляхом ознайомлення з нею за місцезнаходженням розпорядника інформації ускладнює доступ до інформації, а тому є порушенням гарантії максимального спрощенням процедури отримання інформації (пункт 3 частини першої статті 3 Закону № 2939-VI). Також суд зазначає, що відповідно до п. 6.4 Постанови з огляду на характер суспільно необхідної інформації законодавство не надає вичерпного визначення цього поняття. Суд, під час розгляду справи, приходить до висновку, що конкретна інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє, зокрема, викриттю недоліків у діяльності органів публічної влади, їхніх працівників та виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов'язків, дискримінації за будь-якою ознакою. Судом встановлено, що у запитуваних позивачем документах йдеться про службове розслідування відносно одного з керівників Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а саме відносно заступника начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області ОСОБА_4

Таким чином, ця інформація є предметом суспільного інтересу та може сприяти, зокрема, викриттю недоліків у діяльності органу публічної влади та його посадових осіб, виявленню невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) своїх обов'язків державними службовцями тощо.

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України Про захист персональних даних не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Поряд з тим, відповідно до статті 1 Закону України Про державну службу державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Відповідно до статті 4 Закону України Про державну службу одним із принципів державної служби є прозорість, тобто відкритість інформації про діяльність державного службовця, крім випадків, визначених Конституцією та законами України.

Таким чином, інформація про вчинення незаконних дій під час виконання посадовою особою функції держави, а також будь-яка інша інформація, що пов'язана із здійсненням суб'єктом владних повноважень своїх функцій, не може бути обмежена у доступі, окрім випадків прямо передбачених законодавством. Крім того, частиною сьомою статті 6 Закону України Про доступ до публічної інформації наголошується на тому, що обмеженню підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений. У такому випадку копія документа повинна надаватися у звичайному порядку, при цьому інформація, доступ до якої обмежено, вилучається шляхом ретушування або іншим способом на вибір розпорядника інформації. Закон України Про доступ до публічної інформації прямо забороняє розпоряднику інформації відмовляти у доступі до документу, натомість наділяючи розпорядника інформації правом визначення обсягів інформації, що надається. Частиною 2 ст. 22 Закону встановлено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що відповідачем інформаційний запит у відповідності до вимог Закону України Про доступ до публічної інформації не розглянутий по суті у відповідності до вимог Закону. В свою чергу, стосовно позовних вимог про зобовязання відповідача надати ОСОБА_3 інформацію, що запитувалася ним в інформаційному запиті задоволеною не підлягає, оскільки із системного аналізу положень ч. 1 ст. 2 та ч. 3 ст. 2 КАС України в кореспонденції з приписами ст. 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади та ст. 8 Конституції України, якою запроваджений принцип верховенства права, вбачається, що адміністративному суду при вирішенні адміністративного спору належить перевірити, зокрема, обґрунтованість саме тих висновків, стосовно обставин спірних правовідносин, які покладені субєктом владних повноважень в основу спірного рішення.

Перевірка судом інших обставин спірних правовідносин виходить за межі предмету доказування в адміністративній справі і має своїм фактичним наслідком перебирання судом на себе функцій субєкта владних повноважень, а правовим мотивування спірного рішення додатковими фактичними підставами, що не відповідає запровадженому ст. 6 Конституції України принципу розподілу державної влади та запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права. При цьому, суд зауважує, що з приписів перелічених норм права вбачається неприпустимість підміни судом субєкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого субєкта.

Зі змісту рекомендації Комітету ОСОБА_5 Європи №R/80/2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_5 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за відповідними критеріями. Тому, в даному випадку, питання про зобовязання відповідача надати інформацію та здійснювати її сканування (копіювання) або створення електронної копії в інший спосіб, віднесено виключно до компетенції відповідача та не входить до компетенції суду, а тому зазначені позовні вимоги є такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Водночас, враховуючи наведене та вимоги ч. 2 ст. 11 КАС України, суд задля повного захисту прав позивача виходить за межі позовних вимог в частині зобовязання відповідача вчинити певні дії та зазначає, що належним способом захистом порушених прав позивача у сфері публічно-правових відносин буде зобовязання відповідача повторно, з урахуванням висновків суду, розглянути запит ОСОБА_3 від 07.08.2017 року. Задовольняючи позов, в частині стягнення судових витрат за надання правової допомоги, суд виходить з наступного. Частиною 1 та ч. 3 ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи та належать до витрат, пов'язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Згідно ч. 1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до положень Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Постановою Кабінету міністрів України від 27.04.2006 № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" передбачено, що за втрачений заробіток - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, її представникові у зв'язку з явкою до суду в адміністративних справах, обчислюється за кожну годину пропорційно до середньої заробітної плати особи, розрахованої відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_5 України від 8 лютого 1995 р. N 100. Загальний розмір виплати не може перевищувати суму, розраховану за відповідний час виходячи із трикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Суд встановив, що згідно матеріалів справи між позивачем та його представником - ОСОБА_6 укладено Договір про надання правової допомоги від 15.08.2017, який діє до 18.05.2019 р. (а.с. 16-18). Представник позивача є фахівцем у галузі права, що підтверджується дипломом серії ХА №382369 від 12.06.2010 р. та є приватним підприємцем, одним з видів його економічної діяльності, якого є діяльність у сфері права (код 69.10) (а.с.19, 20-23). Відповідно до статті 7 Закону України Про державний бюджет України на 2017 рік з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1600 гривень. Таким чином, вартість послуг фахівця у галузі права з надання правової допомоги не може перевищувати 640 гривень за одну годину. Відповідно до калькуляції-рахунку №1 від 09.09.2017 та квитанції до прибуткового касового ордера №0909/17 від 09.09.2017 (Типова форма № КО-1, Додаток 2 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України №637 від 15.12.2004. ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_6 7040,00 грн. за надання правової допомоги, пов'язаної із розглядом цієї скарги. (а.с. 24, 25)

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи факт надання правової допомоги, що відображено в копіях: акта виконаних робіт від 09.09.2017 р., калькуляцієї-рахунку № 1 від 09.09.2017 р., квитанції до прибуткового касового ордеру№ 0909/17 від 09.09.2017 року (а.с. 24-26). Враховуючи наведене, суд зазначає, що позивач надав усі належні та допустимі докази понесених витрат в межах і обсягах, визначених діючим законодавством, а тому позовні вимоги в частині стягнення судових витрат за надання правової допомоги в розмірі 7040,00 підлягає задоволенню. Стосовно вимог позивача про встановлення судового контролю за виконанням Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду шляхом зобовязання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов'язком суду, а також приписи ст. ст. 2,3,14 КАС України щодо обов'язковості судових рішень, ст. 181 КАС України щодо процесуальної можливості сторони виконавчого провадження оскаржити дії державного виконавця у процесі виконання судового рішення, суд не вбачає підстав для зобовязання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, в ході розгляду зазначеної справи, відповідачем не надано доказів правомірності прийняття рішення про відмову у наданні публічної інформації, у звязку з чим, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо відмови у задоволенні запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_3 від 07.08.2017 р.

Зобовязати Головне територіальне управління юстиції у Харківській області повторно розглянути запит ОСОБА_3 на отримання публічної інформації від 07.08.2017 р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Харківській області (61001, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 16, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, податковий номер НОМЕР_1) судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 7040,00 грн. (сім тисяч сорок гривень).

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Бадюков Ю.В.