Справа № 810/1890/17
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/1890/17 Головуючий у 1-й інстанції: Василенко Г.Ю.; Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

26 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Троян Н.М.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Київського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року, Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства» про стягнення адміністративно-господарських санкцій у сумі 107 231,56 грн. за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів та пені у сумі 1 200, 92 грн.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося

25 жовтня 2017 року через канцелярію Київського апеляційного адімінстративного суду представником позивача подано заяву про відкладення розгляду справи.

Подану заяву представник позивача обґрунтовує тим, що не маэ можливосты прийняти участь у судовому засіданні у якості представника позивача у зв'язку з тим, що в той же день викликано як позивача в інше судове засідання, у зв'язку з чим не зможе взяти участь у справі та просить відкласти розгляд.

Перевіривши матеріали справи та подане клопотання позивачем, колегія суддів вважає, що подане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Порядок відкладення розгляду справи або оголошення перерви в її розгляді передбачено ст. 150 КАС України.

При цьому даною статтею передбачено підстави для оголошення перерви та відкладення розгляду справи.

Зокрема, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 150 КАС України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених цим Кодексом, а також у разі неможливості розгляду справи у зв'язку з необхідністю заміни судді (в результаті задоволення заяви про відвід чи з інших причин) або залучення до участі у справі інших осіб, а також суд оголошує перерву у зв'язку з необхідністю одержання нових доказів або в інших необхідних випадках. Тривалість перерви встановлюється судом залежно від обставин розгляду справи.

З огляду на те, що розгляд зазначеної в клопотанні справи не перешкоджає подальшому перегляду в апеляційному порядку даної адміністративної справи та виходячи з правил ч.ч. 1,2 ст. 150 КАС України колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для оголошення перви чи відкладення розгляду справи.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що повістка повідомлення про день, час та місце судового засідання від 10 жовтня 2017 року у справі, відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, була вручена особисто за довіреністю 11 жовтня 2017 року.

Тобто, повістку повідомлення про призначення до розгляду апеляційної скарги у справі, на 09 год. 40 хв. 26 жовтня 2017 року, вручено позивачу 11 жовтня 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст. 1951 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом одного місяця з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає..

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що Комунальне підприємство «Управління житлово-комунального господарства» є юридичною особою - працедавцем, який відповідно до статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зобов'язаний створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

21.02.2017 року відповідач подав до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік (за формою № 10-ПІ), згідно з яким він задекларував, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу (осіб) відповідача впродовж 2016 року становила 507 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 18 осіб, а кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становить 20 осіб, фонд оплати праці штатних працівників (тис. грн.) - 27183,20 грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника (грн.) становить 53616 грн.

Таким чином, з даних звіту вбачається, що відповідач не забезпечив працевлаштування 2 інвалідів.

Оскільки відповідач суму адміністративно-господарської санкції самостійно не сплатив, позивач звернувся до суду про її стягнення разом з пенею.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, відповідач, у зв'язку з відсутністю в його штаті необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, зобов'язаний сплатити на користь Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції в сумі 107231,56 грн. та пеню в сумі 1200,92 грн., що разом становить 108 432,48 грн.

Під час дослідження матеріалів справи, суд встановив, що впродовж 2016 року відповідач щомісячно подавав звітність про попит на робочу силу (вакансії) за встановленою формою (за формою 3-ПН) до Славутицького міського центру зайнятості для працевлаштування на підприємство відповідача. Ці факти підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями відповідних звітів.

Відповідно до списку працюючих інвалідів-штатних працівників, що КП «Управління житлово-комунального господарства» у період 2016 року були створені вакантні місця саме для інвалідів, - посади «слюсар», «сторож», «начальник СОП», «технік ЦТПК», «головний фахівець із соціальної роботи» та інші.

Відповідно до листа Славутицького міського центру зайнятості від 06.02.2017 №108/02, підприємство КП «УЖКГ» щомісячно протягом 2016 року надавало інформацію про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування людей з інвалідністю за спеціальностями та професіями: - слюсар з експлуатації та ремонту газового устаткування (3 вакансії); - налагоджувальник контрольно-вимірювальних приладів та автоматики (1 вакансія); - слюсар-інструментальник (1 вакансія надається з травня 2016 року); - обліковець з реєстрації бухгалтерських даних (1 вакансія була надана у лютому 2016 року); - водороздавальник (1 вакансія надається з жовтня 2016 року).

На підтвердження працевлаштування інвалідів на підприємстві за 2016 рік, відповідачем надано штатний розпис, накази про внесення змін до штатного розпису.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Спеціальним Законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ зі змінами та доповненнями (надалі - Закон № 875-ХІІ).

Частиною 1 ст. 4 Закону № 875-ХІІ передбачено, що держава створює правові, економічні, політичні, соціально-побутові та соціально-психологічні умови для задоволення потреб інвалідів у відновленні здоров'я, матеріального забезпечення, посильній трудовій та громадській діяльності.

Відповідно до статті 19 Закону Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно ч. 9 ст. 19 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно штатного розпису за 2016 рік та звіту Форми № 10-ПІ затвердженої Наказом Міністерства праці України від 10.02.2007 року № 42, що надається до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, протягом 2016 року на підприємстві середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу складала 507 осіб, а кількість робочих місць призначених для забезпечення працевлаштування інвалідів 20 робочих місць (осіб), що відповідає 4 % нормативу 507 х 0,04 = 20 встановлено законодавством.

З 20 осіб (робочих місць) штатних працівників інвалідів, які повинні були працювати в КП «УЖКГ», в 2016 році працювало в середньому 18 осіб та 2 робочих місця в середньому були вакантними, що підтверджується щомісячними Звітами про наявність вакансій Форми № 3-ПН, які направлялися до Славутицького міського центру зайнятості в 2016 році та листом Славутицького міського центру зайнятості.

Визначення 2 вакантних робочих місця, являється середнім показником за 2016 рік, так як згідно списку працюючих інвалідів, які були зайняті на підприємстві в 2016 році ці робочі місця не завжди були вакантними.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Отже, ст. 18 Закону №875-ХІІ не встановлює правил, за якими підприємство було б зобов'язане самостійно здійснювати пошук інвалідів для їх працевлаштування.

У ч. 3 ст. 18 Закону № 875-ХІІ чітко визначено зобов'язання підприємства, установи, організації, фізичної особи, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 ст. 18-1 Закону № 875-ХІІ передбачено, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Колегія судів звертає увагу на те, що з метою заняття даних вакантних посад КП «УЖКГ» щомісячно звітами про наявність вакансій Форми №3-ПН надавало до Славутицького міського центру зайнятості в 2016 році інформацію про наявні вакантні посади, що підтверджується листом Славутицького міського центру зайнятості вих.№108/02 від 06.02.2017 року.

Крім того, з метою заняття даних вакантних посад, КП «УЖКГ» на початку 2016 року надало інформацію по наявним вакантним посадам для працевлаштування інвалідів безпосередньо Позивачу Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів вих. № 01.05-44/228 від 21.02.2017 року.

Таким чином, стаття 19 Закону №875-ХІІ, вимагає від підприємства лише створення робочих місць, а обов'язок здійснення пошуку підходящої роботи для інвалідів покладено на Державну службу зайнятості та Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, які належним чином проінформовані про наявні вакантні посади.

Таким чином, за 2 вакантних робочих місця призначених для працевлаштування інвалідів, КП «УЖКГ» до 19.04.2017 року самостійно не сплатило адміністративно - господарські санкції, так як дані 2 робочих місця створені на підприємстві для працевлаштування інвалідів, але деякий час були вакантними в Славутицькому міському центрі зайнятості не з вини підприємства.

Згідно ч. 3 ст. 19 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць відповідно до змісту ч. 5 ст. 19 Закону №875-ХІІ вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

До виконання підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, може бути зараховано забезпечення роботою інвалідів на підприємствах, в організаціях громадських організацій інвалідів шляхом створення господарських об'єднань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, та підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів з метою координації виробничої, наукової та іншої діяльності для вирішення спільних економічних та соціальних завдань (ч. 6 ст. 19 Закону).

Статтею 20 Закону № 875-ХІІ встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Таким чином, законодавство України покладає обов'язок працевлаштування інвалідів на орган державної влади з питань праці та соціальної політики, орган місцевого самоврядування та громадські організації інвалідів за умови створення робочих місць для інвалідів та інформування зазначених органів з метою їх працевлаштування.

Адміністративно-господарські санкції, що застосовуються до працедавців за незайняті інвалідами робочі місця, є заходом впливу до правопорушника у зв'язку з вчиненням правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

В силу ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Це означає, що адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися до працедавця в разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому цей суб'єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Доказів направлення до відповідача інвалідів для працевлаштування та факту відмови підприємством у їх працевлаштуванні позивачем суду не надано.

Натомість відповідачем надано докази на підтвердження працевлаштування інвалідів на підприємстві.

Отже, відповідачем були виконані всі вимоги чинного законодавства щодо визначення кількості й створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та інформування центру зайнятості, чим спростовуються доводи позивача про вину відповідача та правомірність застосування штрафних санкцій, передбачених ст. 20 Закону України №875-ХІІ.

На підставі вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що передбачені законом обов'язки по забезпеченню працевлаштування інвалідів відповідачем виконані шляхом вжиття всіх залежних від нього заходів протягом 2016 року.

Як слідує з матеріалів справи, позивачем не надано доказів направлення інвалідів до відповідача з метою працевлаштування та докази того, що їм було відмовлено у працевлаштуванні, тому суд вважає, що позивач не довів, що відповідачем порушено встановлені правила здійснення господарської діяльності з одночасним повним та належним обґрунтуванням відповідачем заперечень проти позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про відсутність в діях відповідача складу правопорушення, за вчинення якого Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено застосування адміністративно-господарських санкцій, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 27 жовтня 2017 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Троян Н.М.