Справа № 815/4359/17
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4359/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській області № 149 від 09.08.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.08.2017 він отримав повідомлення № 5/1 - 249 від 09.08.2017 Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ГУ ДМС в Одеській області № 149 від 09.08.2017. У позові зазначено, що відповідачем не прийнято до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до Великої Британії, де йому загрожує небезпека.

Сторона позивача до суду не з'явилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, згідно наданого 26.10.2017 до канцелярії суду клопотання, представник позивача просив здійснювати розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження.

Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно наданих до суду письмових заперечень проти адміністративного позову, відповідач позовні вимоги не визнає, у повному обсязі, в задоволенні позову просить відмовити, оскільки вказана позивачем інформація не містить відомостей про події переслідувань та утисків, що виключає прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або додаткового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є підданим Великої Британії, резидентом Англії (АДРЕСА_1), атеїст. За сімейним станом розлучений з громадянкою Великої Британії ОСОБА_8 з 26.06.2002, з якою має двох спільних дітей. Зі слів, має повну вищу освіту, яку отримав в коледжі «Абінгтон та Вітні» в період 1984-1989 рр. та в університеті «Оксфорд Брукс», де навчався протягом 2002-2006 рр. На протязі 10 останніх років позивач ніде не працював. Не є військовозобов'язаним, військову службу не проходив.

Країну постійного проживання позивач покинув 12.11.2016 літаком Лондон (Велика Британія) - Київ (Україна), легально - на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1.

03.08.2017 ОСОБА_1 звернувся до територіального підрозділу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві він вказав, що прибув до України з метою укладення шлюбу з ОСОБА_5 (справжнє ім'я ОСОБА_5), з якою він має однакові сни та спогади (ніколи не зустрічався), та з трьома її сестрами.

Звернення викладено несистемно та беззмістовно, з описами пригод позивача в Україні. Жодної причини вимушеного виїзду з Англії не зазначено.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 149 від 09.08.2017 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Про прийняте рішення позивачу доведено повідомленням від 08.08.2017 № 5/1-243.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, з огляду на наступне.

Із матеріалів особової справи № 2017OD0109 ОСОБА_1 вбачається, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов'язано із ситуацією громадянської належності позивача. Позивач приїхав до України задля укладення шлюбу із громадянкою України та подальшого ведення бізнесу.

При проведенні 03.08.2017 анкетування позивач розповів, що не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому у співбесіді 09.08.2017 позивач розповів, що переслідується церквою Англії через те, що він є атеїстом. Проте в який саме спосіб здійснюється переслідування позивач не пояснив.

Суд вважає цілком обґрунтованим неприйняття територіальним органом ДМС України вищезазначених доводів позивача, виходячи з інформації по країні походження, згідно якої атеїстів у Великій Британії 48,6% населення.

По відношенню до позивача не застосовувалось фізичне насилля або утиски в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (анкетування від 03.08.2017). Також аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань повернення до країни громадянської належності через ймовірну загрозу переслідувань за вищевказаними ознаками. Позивач систематично надавав суперечливу інформацію, що істотно зменшує рівень довіри до клопотання шукача захисту та свідчить про його необґрунтованість.

Так, під час анкетування 03.08.2017 та протоколу співбесіди 09.08.2017 позивач розповів про 4 напади, що були здійснені на нього на території України в м. Одесі. В одному випадку позивач розповідає, що на нього напали двоє та зламали йому ніс; в іншому йому нанесли при цьому нападі 6 ножових поранень в спину, після яких він не звернувся до лікаря, а разом із поліцією шукав нападників всю ніч. В подальшому позивач розповідає про напад поліцейського у відділі поліції, де він чекав на сестру ОСОБА_7, а потім змінює історію, поясняючи що цей напад відбувся в номері готелю з боку жінки-працівника готелю, яка на нього почала кричати. Інший напад відбувся у закладі швидкого харчування «Макдональдс», коли до нього почали чіплятися невстановлені особи з метою пограбування та нанесли йому два ножових поранення в спину; в той же час 09.08.2017 позивач розповів, що цей напад був в номері готелю, куди увірвалися чоловік та жінка - працівник готелю, та чоловік почав його душити зі словами про те, що неможна вивішувати білизну на вікні.

В той же час суд зазначає, що всі недоведені напади на позивача в Україні не мають жодного відношення до виїзду позивача з Великої Британії та подальшого звернення за міжнародним захистом. Оцінка вказаних обставин може відбуватися виключно в контексті підтвердження довіри до історій позивача, яка в даному випадку свідчить на користь висновку про вигаданість всієї наданої позивачем інформації.

Так, під час проведення протоколу співбесіди 09.08.2017 позивач зазначив, що у випадку його повернення до Великої Британії йому може загрожувати смертна кара з боку церкви через те, що він є атеїстом. Вказані аргументи цілком правомірно не були взяті територіальним органом ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення, з огляду на невідповідність таких твердженням інформації по країні походження позивача.

Позивач не зміг обґрунтувати, яка загроза може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання. Натомість він зазначив, що не бажає повертатися до Великої Британії через те, що його обраниця ОСОБА_7 та її сестри проживають на території України.

Слід зазначити, що ОСОБА_7 - українка російського походження, яка отримала популярність на Заході завдяки публікації в «Джезебел» від 22 квітня 2012 р., що спровокувало активність у Твіттері та ЗМІ. У липні 2013 року британський журнал «Vice» випустив невеликий фільм «ІНФОРМАЦІЯ_2», який був присвячений ОСОБА_7.

На переконання суду, твердження позивача щодо його намірів одружитися із вищезазначеною особою, з якою він ніколи не бачився (проте «в них був спільний сон», «спогади про минулі життя»), а також інші його пояснення (його звернення до секретних служб Англії про необхідність звільнення ОСОБА_7 від її менеджера, який тримає її на наркотиках тощо; звернення до Королеви Великої Британії та ін.) жодним чином не впливають на обставини, з якими пов'язується надання міжнародного захисту в Україні.

Крім того, позивач звертався до дипломатичних установ країни громадянської належності з метою отримання нового паспортного документу у зв'язку з викраданням попереднього (за іншими свідченнями, хтось з клієнтів готелю «Пасаж» надірвав у паспорті сторінку). Зазначена обставина свідчить про те, що позивач продовжує користуватися захистом країни громадянської належності, має бажання та можливість користуватися подібним захистом, не має причин для відмови від подібного захисту, що свідчить про відсутність будь-яких побоювань загрози життю та здоров'ю у випадку повернення позивача до регіону проживання.

Будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, особа не зазнавала. Також в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. При цьому позивач зазначає, що йому в жодній формі ніколи не погрожували.

Вирішуючи спір, суд враховує, що до моменту звернення позивача за захистом останній деякий час перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв'ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

За загальнодоступною інформацією Велика Британія, не зважаючи на Brexit, в цьому раці перемістилася в рейтингу добробуту з 15 на 10 місце та є однією з багатших, здорових та щасливих країн світу.

Позивачем не наведено інших об'єктивних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя І.В. Завальнюк