Справа № 807/2383/15
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2017-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/8932/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Обрізка І.М., Попка Я.С.,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Прокуратури Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказу Прокуратури від 2 листопада 2015 року № 991к про звільнення його з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва захисту інтересів громадян та держави в суді та органів прокуратури Закарпатської області у звязку із скороченням численності працівників, поновлення на попередній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року позовні вимоги задоволено. Вказану постанову ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нову постанову про відмову в задоволенні позову. За наслідками касаційного розгляду справи ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 квітня 2017 року судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій від 22 березня 2016 року та 18 серпня 2016 року скасовано, а справу передано до Закарпатського окружного адміністративного суду на новий судовий розгляд.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 липня 2017 року задоволено повністю позовні вимоги, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Закарпатської області № 991к від 02.11.2015 «Про звільнення з посади та органів прокуратури Закарпатської області». Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Закарпатської області № 1253к від 21.12.2015 «Про внесення змін до наказу № 991к від 02.11.2015». Поновлено ОСОБА_2 на займаній посаді прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Закарпатської області з 04 листопада 2015 року. Зобов'язано Прокуратуру Закарпатської області виплатити ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 04 листопада 2015 року по 21 липня 2017 року в розмірі 81584,92 грн.

Відповідач Прокуратура Закарпатської області, не погодившись з прийнятим рішенням, подала апеляційну скаргу, вважаючи, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню у звязку з невідповідністю висновків обставинам справи, її однобічністю, порушенням норм матеріального, процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Просить скасувати дану постанову та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги, зокрема тим, що звільнення позивача проведено з дотриманням процедури, встановленої статтями 42, 49-2 КЗпП України, оскільки його своєчасно було попереджено про наступне звільнення та йому пропонувались вакантні та тимчасово вакантні посади, від зайняття яких він відмовився. Вважає помилковими та такими, що зроблені з порушенням норм матеріального права є висновки суду в частині, що стосується недотримання прокуратурою області вимог ст. 49-2 КЗпП України. Задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи оскаржуваний наказ, окружний адміністративний суд не проаналізував в повній мірі всіх доказів, наявних у матеріалах справи та наданих для огляду відповідачем у справі, натомість надав перевагу доводам та доказам, наданих позивачем.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши в межах доводів апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних мотивів.

Стаття 8 ОСОБА_3 України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закон та інші нормативно - правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 ОСОБА_3 України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Стаття 43 ОСОБА_3 України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 ОСОБА_3 України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно вимог статті 5-1 КЗпП України однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судовим розглядом встановлено, що згідно наказу Прокуратури Закарпатської області від 02.11.2015 за № 991к з 03 листопада 2015 року звільнено ОСОБА_2 з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді та з органів прокуратури Закарпатської області у звязку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру»). Підставою для звільнення зазначено наказ Генерального прокурора України за №43ш від 15.07.2015, відмова ОСОБА_2 від запропонованих посад.

Наказом прокурора Закарпатської області № 1253к від 21.12.2015 внесено зміни до Наказу № 991к від 02.11.2015 в частині нормативного обґрунтування звільнення ОСОБА_2

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача проведено неправомірно, з порушенням вимог, встановлених статтями 40, 42, 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки йому не пропонувались всі наявні вакантні посади за його кваліфікацією та не з'ясовувалось питання щодо наявності в нього переважного права на залишення на роботі.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.

Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Частиною четвертою статті 36 КЗпП встановлено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частиною першою статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно з положеннями статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (стаття 43 ОСОБА_3 України). Крім того, наведені вище положення частини четвертої статті 36 КЗпП встановлюють, що звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 зазначеного Кодексу можливе у випадку скорочення чисельності або штату працівників.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначаються Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

При цьому, загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді наведені у статті 51 цього Закону.

Відповідно до пункту 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Водночас, за приписами статті 60 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор не успішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що позивачу під час дії попередження про майбутнє вивільнення не пропонувалися всі наявні в прокуратурі Закарпатської області вакантні посади на які б він міг претендувати відповідно до своєї кваліфікації.

Одночасно судом встановлено, що в період з моменту попередження позивача про майбутнє вивільнення до моменту його звільнення з роботи в прокуратурі Закарпатської області були вакантними такі посади: начальник відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю; начальник відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб; прокурор відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні; дві посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки України, Державної митної служби та Державної прикордонної служби управління нагляду у кримінальному провадженні.

Проте, всупереч вимогам статті 49-2 КЗпП України, жодна з вказаних посад позивачу не пропонувалась, відповідачем було запропоновано позивачу лише тимчасово вільні посади в органах прокуратури Закарпатської області на умовах строкового трудового договору.

Крім того, як видно з матеріалів стави, комісія з вирішення питання майбутнього вивільнення працівників прокуратури Закарпатської області на своєму засіданні, яке відбулось 24 липня 2015 року, лише погодилась з пропозиціями керівників структурних підрозділів щодо скорочення працівників. При тому, комісією було констатовано, що всі підлеглі працівники мають рівну продуктивність праці.

Колегія суддів поділяє думку суду першої інстанції, що відповідно до опрацьованих комісією наданих керівниками структурних підрозділів характеристик підлеглих працівників, не взято до уваги характеристики щодо окремих працівників прокуратури Закарпатської області, які містять негативну оцінку якості та продуктивності праці, однак, не зважаючи на це, таким було запропоновано рівнозначні посади у новостворених відділах. Поряд з тим з матеріалів справи вбачається, що позивач мав ряд переваг щодо працевлаштування у новостворених відділах прокуратури Закарпатської області, які зазначені в його характеристиці, яка була надана комісії з вирішення питання про майбутнє вивільнення працівників прокуратури Закарпатської області. Зокрема, до таких переваг безпосереднім керівником ОСОБА_2 віднесено тривалий безперервний стаж роботи в органах прокуратури, проходження підвищення кваліфікації в Національній академії Прокуратури України, сумлінне виконання службових обовязків, тощо. У відповідності до ст. 42 КЗпП України цією ж характеристикою безпосереднім керівником позивача рекомендовано до залишення на роботі як працівника з більш високою кваліфікацією.

Також відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про порівняння кваліфікації та продуктивності праці працівників, посади яких скорочувались, а тому окружний суд прийшов до обґрунтованого висновку, що всупереч вимогам статті 42 КЗпП України відповідачем не визначалась кваліфікація та продуктивність праці працівників прокуратури Закарпатської області з метою вирішення питання про наявність в них переважного права на залишення на роботі.

Поряд з тим, судом встановлено, що прокуратура Закарпаьскої області як юридична особа не ліквідована, не реорганізована та відповідних відомостей Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не містить.

Зміна системи органів прокуратури у звязку з набранням чинності 15.07.2015 Закону України «Про прокуратуру» з набуттям обласними прокуратурами статусу регіональних не передбачає відмову держави від виконання завдань та функцій такої особи, що є виключною підставою для констатації факту про ліквідацію юридичної особи публічного права.

Необхідно зазначити і те, що на момент звільнення позивача з роботи діяв штатний розпис прокуратури Закарпатської області з штатною чисельністю 153.5 штатних одиниць. Новий штатний розпис, який розроблявся на виконання вимог наказу Генерального прокурора України від 15 липня 2015 року № 43ш, згідно з яким штатна чисельність працівників прокуратури Закарпатської області скорочувалась до 123.5 штатних одиниць, був затверджений першим заступником Генерального прокурора України 18 грудня 2015 року, тобто після звільнення позивача з роботи, а тому на момент звільнення позивача з роботи в прокуратурі Закарпатської області не відбулось змін в організації виробництва і праці, тобто не було правових підстав для звільнення позивача з роботи за п. 1 ч. 1 ст 40 КЗпП України.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірний висновок щодо незаконності звільнення позивача, відтак і про наявність підстав для скасування правового акта індивідуальної дії, яким позивача було звільнено з роботи, поновлення його на роботі та стягнення в його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначеному судом розмірі.

Що стосується правового висновку суду першої інстанції щодо визнання протиправним та скасування наказу Прокуратури Закарпатської області № 1253к від 21.12.2015 «Про внесення змін до наказу № 991к від 02.11.2015», колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Суд встановив, що 21 грудня 2015 року наказом прокурора Закарпатської області за № 1253к внесено зміни до наказу прокурора Закарпатської області за № 991к від 02.11.2015, а саме: абзац 1 наказу № 991к від 02.11.2015 викладено в нові редакції «звільнити юриста 1 класу ОСОБА_2 з посади прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в суді управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді та з органів прокуратури Закарпатської області у звязку зі скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру», п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України) 03 листопада 2015 року».

Про існування наведеного вище наказу позивачу не було відомо, і такі обставини не спростовано відповідачем в ході розгляду справи.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Поняття способів захисту прав, свобод та інтересів особи в адміністративному судочинстві охоплюється визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цих прав, свобод та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

За правилами частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Застосування конкретного способу захисту права в адміністративному судочинстві залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що у разі встановлення обставин, які свідчать про незаконність звільнення працівника з роботи саме суд, як орган, який розглядає трудовий спір, повинен поновити незаконно звільненого працівника на попередній роботі, вказати період вимушеного прогулу, визначити розмір середнього заробітку та стягнути його з відповідача, а не покладати такий обов'язок на власника або уповноважений ним орган. Незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли підприємство, на якому він працював до звільнення, повністю ліквідоване.

Аналогічний висновок міститься в пункті 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», згідно з яким в адміністративних справах щодо визнання незаконним рішення про звільнення з посад позовними вимогами є скасування правових актів індивідуальної дії та поновлення на посаді.

З огляду на наведене, суд першої інстанції з метою повного захисту порушених прав та свобод позивача правомірно вийшов за межі позовних вимог та прийняв рішення про визнання протиправним та скасування наказу № 1253к від 21.12.2015 як такого, що винесений із порушенням встановленої процедури та з врахуванням підстав скасування наказу № 991к.

Колегія суддів відхиляє решта доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративний справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться лише до переоцінки доказів, постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права, ухвалена на підставі повно і всебічно з'ясованих обставинах справи, а тому у відповідності до правил ч. 1 ст. 200 КАС України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін

Керуючись ч.3 ст. 160, ст.196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 липня 2017 року у справі № 807/2383/15 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6

Повний текст виготовлено 26.10.2017.