Справа № 825/1231/17
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/1231/17 Головуючий у 1-й інстанції: Падій В.В.
Суддя-доповідач: Собків Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р., Сорочка Є.О.

за участю секретаря: Бордунової К.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Відповідач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні вимог даного позову.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Указом Президента України від 07.09.1996 № 814/96 ОСОБА_2 призначено, строком на п'ять років, на посаду судді Прилуцького міського суду Чернігівської області (а.с.7-10).

На підставі вищевказаного Указу Президента України, наказом виконуючого обов'язки начальника Управління юстиції в Чернігівській області від 12.09.1996 № 54/2 (з особового складу) ОСОБА_2 увільнено від виконання обов'язків помічника голови Прилуцького міського суду Чернігівської області та призначено суддею цього суду з 16.09.1996, з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.11).

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 05.07.2001 № 2613-III «Про обрання суддів», ОСОБА_2 обрано на посуду судді Прилуцького міського суду Чернігівської області безстроково (а.с.12-15).

На виконання вищевказаної постанови Верховної Ради України, виконуючим обов'язки начальника Чернігівського обласного управління юстиції від 23.07.2001 № 87/2 (з особового складу), ОСОБА_2 продовжено термін повноважень судді Прилуцького міського суду Чернігівської області безстроково з 05.07.2001 (а.с.16).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 № 21/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у відставку» позивача звільнено з посади судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у зв'язку з поданням заяви про відставку (а.с.17).

Наказом голови Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25.01.2017 № 430/27/17 Орд «Про звільнення у зв'язку з відставкою судді Ряботу Віктора Івановича» ОСОБА_2 звільнено з 25.01.2017 за рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 у зв'язку з поданням заяви про відставку та виплачено відповідні суми компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомогу (а.с.18).

Проте, як вбачається з розрахункового листа № 4807, ОСОБА_2 за січень 2017 року (за період з 01.01.2017 по 24.01.2017) отримав суддівську винагороду та виплати при звільненні у відставку (компенсацію за невикористану відпустку, допомогу на оздоровлення та вихідну допомогу), що були розраховані з розміру посадового окладу у 16000,00 грн. (а.с.6).

Вважаючи дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо нарахування позивачу суддівської винагороди, за період з 01.01.2017 по 24.01.2017, та виплат при звільненні у відставку (компенсації за невикористану відпустку, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги), виходячи з посадового окладу, розрахованого з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Спірні правовідносини урегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. №1402-VIII (з наступними змінами і доповненнями).

Станом на момент виникнення спірних правовідносин розмір посадового окладу судді регулюється статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. №1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII), у відповідності до частини першої якої суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно п. 22 Р. ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII, право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість, відповідно до п. 23 цього Розділу, до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Згідно із ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

За приписами частини 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. № 1774-VIII (далі - Закон № 1774-VIII), що набрав чинності з 01.01.2017 р., мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються.

Обгрунтовуючи вимоги свого позову, позивач в своїх доводах посилається на те, що при визначенні суддівської винагороди слід застосовувати виключно Закон про Держбюджет на 2017 рік.

На думку позивача, позицію якого було підтримано судом першої інстанції, саме виходячи з наведених підстав зміни у законодавстві щодо його посадового окладу не відбулися, відтак він із січня 2017 року має право на обчислення його посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат - 32000, 00 грн.

Колегія суддів знаходить помилковим дане твердження, з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

За приписами ч. 3 ст. 133 Закону № 2453-VI, зазначена норма містить сталу складову: « 10» та динамічну: «мінімальних заробітних плат».

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 19.04.2000 р. № 6-рп/2000 охарактеризував сутність бланкетної норми, зазначивши, що основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст, а зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону.

Виходячи з того, що інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, колегія суддів приходить до висновку, що положення Закону № 1774-VІІІ не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено саме зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути безпосередньо враховано при визначенні її величини.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Положенням частин 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

У відповідності до ст. 119 Бюджетного кодексу України нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають:

- бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет);

- напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів;

- бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Враховуючи те, що Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 р. № 1801-VIII видатки на оплату суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32000, 00 грн., не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати позивачу суддівської винагороди за період з 01.01.2017 по 24.01.2017 та виплат при звільненні у відставку (компенсації за невикористану відпустку, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги) поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.07.2016 р. у справі № 820/4653/15.

Таким чином, аналізуючи обставини даної справи та оцінюючи зібрані у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог даного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

З підстав вищевикладеного, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, а тому вбачаються підстави для скасування постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2017 року та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 41, 195, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області задовольнити.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Вівдиченко Т.Р.

Суддя Сорочко Є.О.

Повний текст постанови виготовлено - 27.10.2017