Справа № 826/8303/15
Суддя: Прокопенко О.Б.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Прокопенка О.Б.,
суддів:Гриціва М.І., Кривенди О.В., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «ЗЛАТОБАНК» Славінського Валерія Івановича (далі - Фонд, ПАТ «ЗЛАТОБАНК», уповноважена особа Фонду в ПАТ «ЗЛАТОБАНК» відповідно) до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Миколаївни (далі - Нотаріус), треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання неправомірними дій, скасування рішень та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року уповноважена особа Фонду в ПАТ «ЗЛАТОБАНК» звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому просила:

- визнати неправомірними дії Нотаріуса;

- скасувати рішення Нотаріуса про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр): індексний номер 19348894 від 14 лютого 2015 року 12:47:15; індексний номер 19349555 від 14 лютого 2015 року 13:06:57; індексний номер 19350067 від 14 лютого 2015 року 13:22:31; індексний номер 19350361 від 14 лютого 2015 року 13:32:53 (далі - спірні рішення);

- зобов'язати Нотаріуса (свідоцтво НОМЕР_1) або іншого державного реєстратора відновити попередній запис про реєстрацію обтяження в Реєстрі, згідно з яким іпотекодержателем нерухомого майна за реєстраційними номерами 1, 7, 7 7 є позивач відповідно до: договору іпотеки за реєстровим № 1620 від 15 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Козоріз Р.В.; договору про внесення змін за реєстровим № 1158 від 27 серпня 2014 року до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Козоріз Р.В.; договору іпотеки за реєстровим № 2026 від 18 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Новокаховського міського нотаріального округу Іваніщенко С.І.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач неправомірно вчинив реєстраційні дії щодо реєстрації договорів відступлення права вимоги, оскільки зобов'язання щодо оплати за цими договорами не виконані третіми особами.

Суд установив, що 19 квітня 2013 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та приватним підприємством (далі - ПП) «Фірма «Євро-Авто» укладено кредитний договір № 109/1/13-KL (далі - кредитний договір № 109/1/13-KL), за умовами якого ПАТ «ЗЛАТОБАНК» надало ПП «Фірма «Євро-Авто» кредит у формі відкриття кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 476 865 доларів США під 14,5 % річних з кінцевою датою повернення не пізніше 17 квітня 2015 року.

Також 19 квітня 2013 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та приватною фірмою (далі - ПФ) «Капітал-Сервіс» укладено кредитний договір № 111/1/13-KL (далі - кредитний договір № 111/1/13-KL), за умовами якого ПАТ «ЗЛАТОБАНК» надало ПФ «Капітал-Сервіс» кредит у формі відкриття кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 1 500 000 доларів США під 14,5 % річних з кінцевою датою повернення не пізніше 17 квітня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами №№ 109/1/13-KL, 111/1/13-KL 15 липня 2013 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та ПФ «Капітал-Сервіс» укладено договір іпотеки.

18 липня 2013 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та спільним українсько-чеським підприємством «Вевсо» у формі товариства з обмеженою відповідальністю укладено договір іпотеки з метою забезпечення зобов'язань за кредитними договорами №№ 109/1/13-KL, 111/1/13-KL.

Умовами вказаних договорів іпотеки передбачено право іпотекодержателя, яким є ПАТ «ЗЛАТОБАНК», звернути стягнення на предмети іпотеки в рахунок погашення заборгованості шляхом продажу предметів іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

13 лютого 2015 року між ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та ОСОБА_6, ОСОБА_7 (далі - треті особи) укладено договори відступлення права вимоги (далі - договори відступлення права вимоги), за умовами яких первісний кредитор, яким є ПАТ «ЗЛАТОБАНК», відступає новим кредиторам, якими є треті особи, належне йому право вимоги за кредитними договорами №№ 109/1/13-KL, 111/1/13-KL.

Договори відступлення права вимоги посвідчені відповідачем за №№ 211, 212 відповідно.

На підставі договорів відступлення права вимоги відповідач прийняв спірні рішення, якими вніс зміни до Реєстру в частині кредитора та іпотекодержателя, вказавши замість ПАТ «ЗЛАТОБАНК» нових кредиторів та іпотекодержателів - ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Відповідно до витягу із Реєстру об'єкти нерухомого майна (будівлі і споруди, земельні ділянки, нежитлова будівля автосалону, станція технічного обслуговування автомобілів) перебувають в іпотеці третіх осіб, треті особи є іпотекодержателями; на ці об'єкти нерухомого майна зареєстровано обтяження, обтяжувачами є також треті особи.

Уповноваженою особою Фонду в ПАТ «ЗЛАТОБАНК» третім особам направлялись повідомлення від 21 квітня 2015 року про нікчемність договорів відступлення права вимоги на підставі пункту 7 частини третьої статті 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI), оскільки новими кредиторами не здійснено переказ грошових коштів, як це передбачено договорами.

Постановою Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року № 310 відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ «ЗЛАТОБАНК».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 13 травня 2015 року № 99 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ЗЛАТОБАНК», призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «ЗЛАТОБАНК».

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 1 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 29 березня 2016 року постанову суду першої інстанції скасував та прийняв нову, якою позов задовольнив частково: скасував спірні рішення. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 20 липня 2016 року рішення апеляційного суду скасував, а рішення суду першої інстанції залишив без змін.

У цьому рішенні суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, вказавши, що відповідач діяв на підставі та в межах повноважень, визначених чинним законодавством, а позивач не надав суду доказів на підтвердження нікчемності договорів відступлення права вимоги.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду касаційної інстанції, у жовтні 2016 року уповноважена особа Фонду в ПАТ «ЗЛАТОБАНК» подала заяву про її перегляд Верховним Судом України, посилаючись на наявність підстав, установлених пунктами 1, 2, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у якій просила рішення судів першої та касаційної інстанцій скасувати, а рішення апеляційного суду залишити в силі.

На обґрунтування заяви додає копії рішень Вищого адміністративного суду України від 12 лютого 2015 року (справи №№ К/800/40904/14, К/800/4256/13), 23 квітня 2015 року (справа № К/800/6887/15), 18 лютого, 22 березня, 7 червня 2016 року (справи №№ К/800/1294/15, К/800/45812/15, К/800/21921/15 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права у подібних правовідносинах, а саме: частини першої статті 2, частин другої та четвертої статті 9, частини першої статті 15, частини першої статті 19 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції від 7 лютого 2015 року; далі - Закон № 1952-IV); частин першої-третьої статті 159 КАС.

Проте колегія суддів не може взяти до уваги ухвалу Вищого адміністративного суду України від 7 червня 2016 року, оскільки цим рішенням суд касаційної інстанції попередні рішення судів скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції, тобто рішення по суті позовних вимог не приймав.

В інших наданих для порівняння заявником рішеннях Вищий адміністративний суд України вирішував питання правомірності дій державного реєстратора (далі - держреєстратор) і за встановлених у кожній конкретній справі фактичних обставин та нормативно-правового регулювання на час виникнення спірних відносин дійшов висновку про протиправність рішень держреєстратора, посилаючись на те, що:

- держреєстратор не вказав обставин, на підставі яких він дійшов висновків про відмову в державній реєстрації прав на майно (ухвала від 12 лютого 2015 року, справа № К/8002/40904/14);

- здійснюючи державну реєстрацію права власності на майно держреєстратор не зважила на наявність судового рішення про накладення арешту на це майно (ухвала від 12 лютого 2015 року, справа № К/800/4256/13);

- держреєстратор під час державної реєстрації спірного майна не перевірив відповідність заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства, зокрема наявність арешту на це майно як виду обтяження нерухомого майна (ухвала від 23 квітня 2015 року);

- реєстрація права власності була проведена без належного документа, що посвідчує це право (постанова від 18 лютого 2016 року);

- рішення про державну реєстрацію права власності на майно було прийнято під час введення до банку тимчасової адміністрації, про що сторони були повідомлені (постанова від 22 березня 2016 року).

Також заявник посилається на невідповідність оскаржуваного рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-3133цс15) висновку щодо застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 36 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції від 30 грудня 2014 року; далі - Закон № 4452-VI) і додає зазначену постанову до заяви.

У цій постанові колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України погодилася з висновками суду першої інстанції про нікчемність договору банківського вкладу з огляду на те, що його було укладено після прийняття постанови Правління Національного Банку України про віднесення банківської установи до неплатоспроможних та рішення виконавчої дирекції Фонду про призначення уповноваженої особи Фонду.

2 грудня 2016 року ПФ «Капітал-Сервіс» подала до Верховного Суду України заяву про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 237 КАС, у якій просить постановлені у справі рішення судів скасувати, а провадження у справі закрити.

У заяві заявник посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права у подібних правовідносинах, а саме пункту 1 частини другої статті 17 КАС, та порушення судом касаційної інстанції під час розгляду справи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

На обґрунтування заяви додає копію рішення Вищого адміністративного суду України від 15 листопада 2016 року (справа № К/800/23357/16), у якому суд касаційної інстанції погодився з висновками апеляційного суду про закриття провадження у справі щодо визнання нечинним та скасування рішення держреєстратора, адже оскільки спірні правовідносини пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди, то такий спір є не публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК).

Крім того, додає постанову Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (справа № 21-41а16), у якій колегія суддів Судових палат в адміністративних, господарських і цивільних справах Верховного Суду України на підставі аналізу статті 6 Конвенції, статті 17 КАС та статті 15 ЦПК на підставі встановлених обставин справи дійшла висновку про те, що оскільки спірні правовідносини пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди, то такий спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Перевіривши наведені у заявах уповноваженої особи Фонду в ПАТ «ЗЛАТОБАНК» та ПФ «Капітал-Сервіс» доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що підстав для їх задоволення немає.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 237 КАС судові рішення в адміністративних справах можуть бути переглянуті Верховним Судом України з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

Наведений вище аналіз рішення, про перегляд якого подана заява, та рішень, які надані на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 237 КАС, свідчить про те, що вони постановлені за різних фактичних обставин, встановлених судами у цих справах, щодо вчинення держреєстраторами дій по державній реєстрації прав на майно, тому підстав для висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права немає.

Зміст правовідносин з метою з'ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи, перевірка правильності встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України.

Указані рішення суду касаційної інстанції не містить іншого, ніж в оскаржуваному рішенні, тлумачення норм матеріального та процесуального права, про які йдеться у заяві.

За правилами пункту 5 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Що стосується посилань заявників на рішення Верховного Суду України, то слід зазначити, що постанова від 20 січня 2016 року (справа № 6-3133цс15) містить висновки щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах частини третьої статті 36 Закону № 4452-VI, тоді як у справі, що розглядається, суди вирішили спір на підставі положень Закону № 1952-IV. А у постанові від 14 червня 2016 року (справа № 21-41а16) колегія суддів, не обговорюючи підняте заявником питання правильності застосування судами статей 36, 37 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), дійшла висновку про порушення судом касаційної інстанції статті 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом», оскільки встановлені попередніми судовими інстанціями обставини справи давали підстави вважати, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК.

Відповідно до частини першої статті 244 КАС Верховий Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Ураховуючи наведене та керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяв уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «ЗЛАТОБАНК» Славінського Валерія Івановича та приватної фірми «Капітал-Сервіс» відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.Б. Прокопенко
Судді: М.І. Гриців
О.В. Кривенда