Справа № 311/464/17 (2-а/311/23/2017)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"18" жовтня 2017 р. справа № 311/464/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області

на постанову Василівського районного суду Запорізької області від 10.07.2017 р. у справі №311/464/17

за позовом ОСОБА_1 Чангіза Ашгара

до Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

треті особи - ОСОБА_1, Солонянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Публічне акціонерне товариство "Перший Український ОСОБА_2",

про скасування постанови, -

встановив:

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 01 квітня 2016 року, винесену державним виконавцем Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізь кій області ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 50624016.

Постановою Василівського районного суду Запорізької області від 10.07.2017 р. позов задоволено. Постанова мотивована тим, що відповідачем не доведено правомірності винесення постанови про стягнення з позивача виконавчого збору.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач, зокрема, зазначив, що згідно даних спецрозділу АСВП (Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень) на примусовому виконанні у Василівського районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебувало виконавче провадження № 50624016 з примусового виконання виконавчого листа № 2/311/739/2014,

виданого 11.09.2014 року Василівським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_1 Чангіза Ашгара на користь ПАТ "Перший Український ОСОБА_2" заборгованості в сумі 21017,32 доларів США.

25.03.2016 року було відкрито виконавче провадження постановою про відкриття виконавчого провадження, яка була направлена сторонам виконавчого провадження за вих. №7585 за адресами, зазначеними у виконавчому документі.

Відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі, що і було вчинено державним виконавцем.

Як свідчить реєстр вихідної кореспонденції від 26.04.2016 року, зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження була направлена на адресу боржника простою кореспонденцією, що було зумовлено відсутністю належного матеріального забезпечення на той час.

Жодною нормою законодавства не передбачено обов'язку державного виконавця пересвідчуватись в отриманні боржником направленої йому постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до абз.2 ч.2 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-XIV у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору.

Оскільки в семиденний строк з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження боржником не було надано документального підтвердження повного виконання рішення, державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків, тобто 01.04.2016 року, розпочав примусове виконання рішення, зокрема, виніс постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в порядку ст.28 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N606-XIV.

Зазначає, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених Законом України "Про виконавче провадження".

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

Позивач надіслав апеляційному суду заяву про розгляд справи у письмовому провадженні. Також представник позивача надіслав письмові заперечення, в яких просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без мін.

Відповідач надіслав апеляційному суду заяву про розгляд справи без участі уповноваженого представника.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 06.08.2014р. задоволено позов ПАТ "Перший Український ОСОБА_2" та стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь ПАТ "Перший Український ОСОБА_2" заборгованість за кредитним договором № 6578105, укладеним 25.07.2008р. між ЗАТ "Перший Український ОСОБА_2", правонаступником якого є ПАТ "Перший Український ОСОБА_2", та ОСОБА_1 в сумі 21 017,32 доларів США, що складається із: суми заборгованості за кредитом - 18 671,75 доларів США; суми заборгованості за відсотками - 2 345,57 доларів США. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ПАТ "Перший Український ОСОБА_2" судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в сумі 2 474,79 грн. 11.09.2014р. Василівським районним судом за вказаним рішенням було видано виконавчий лист.

Постановою головного державного виконавця Солонянського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області ОСОБА_5 04.10.2016р. відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом.

14 листопада 2016 року дружина заявника ОСОБА_1 уклала додаткову угоду №6578105/1 до кредитного договору № 6578105 від 25.07.2008р., за якою усі її зобов'язання припиняються шляхом прощення боргу при сплаті частини заборгованості в розмірі 8 000 доларів США протягом двох днів з моменту підписання угоди. ОСОБА_1 сплатила 8 000 доларів США в обумовлені зазначеною угодою строки на свій кредитний рахунок.

ПАТ "Перший Український ОСОБА_2" надало ОСОБА_1 довідку вих. №КНО-44.2.1/133 від 14.11.2016р. про повне погашення кредиту та відсутність по ньому заборгованості. Також було врегульовано питання повернення судового збору.

Згідно копій заяв представника ПАТ "ПУМБ" ОСОБА_6, адресованих до начальника Василівського РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області та до начальника Солонянського РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, стягувач просив винести постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві без виконання в зв'язку з погашенням боржником усіх зобов'язань за кредитним договором.

Судом встановлено, що в матеріалах виконавчого провадження, яке знаходиться на виконанні у Солонянському РВ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, міститься постанова від 01.04.2016р. про стягнення з боржника виконавчого збору, винесена державним виконавцем Відділу ДВС Василівського РУЮ Запорізької області Стеблій Ю.В.

В постанові про стягнення виконавчого збору зазначено, що 25.03.2016р. постановою державного виконавця Відділу ДВС Василівського РУЮ Запорізької області ВП №50624016 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документа - виконавчого листа №2/311/739/2014, виданого 11.09.2014р. Василівським районним судом Запорізької області, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ "Перший Український ОСОБА_2" заборгованості в сумі 21 017,32 доларів США та запропоновано боржнику виконати його в добровільному порядку в строк до 31.03.2016р. У наданий строк боржником виконавчий лист не виконано в добровільному порядку, тому постановлено стягнути з ОСОБА_4 виконавчий збір у розмірі 55 170,46 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про скасування оскарженої постанови, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження належного та своєчасного отримання ОСОБА_4 постанови державного виконавця від 25.03.2016р. ВП №50624016 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого документа - виконавчого листа № 2/311/739/2014, виданого 11.09.2014р. Василівським районним судом Запорізької області, що в свою чергу позбавило позивача права на добровільне виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N606-XIV (в редакції на час винесення оскаржуваної постанови) примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Згідно із ч.1 ст.6 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору.

Згідно з ч.1 ст.27 названого Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Отже, вказані норми зобов'язують боржника добровільно виконати рішення у строк, встановлений державним виконавцем та повідомити про таке виконання у цей же термін. В свою чергу, ці норми, у разі невиконання боржником рішення добровільно у встановлений державним виконавцем строк, зобов'язують державного виконавця на наступний день після закінчення відповідних строків розпочати примусове виконання рішення, тобто вчиняти певні дії, спрямовані на примусове виконання рішення із стягненням з боржника виконавчого збору.

Доводи відповідача, що жодною нормою законодавства не передбачено обов'язку державного виконавця пересвідчуватись в отриманні боржником направленої йому постанови про відкриття виконавчого провадження та боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження, спростовуються наступними положеннями Закону України "Про виконавче провадження".

Так, відповідно до ч.1 ст.31 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N606-XIV постанова про відкриття виконавчого провадження надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення. З наведеної норми можна зробити висновок, що державний виконавець має бути проінформований про час тримання боржником цієї постанови, а повідомлення боржника про виконавче має бути здійснено шляхом отримання постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N606-XIV відлік строку для добровільного виконання рішення відраховується від дня прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, проте, зі змісту словосполучення "добровільне виконання" прямо випливає обов'язок державного виконавця направити таку постанову боржнику завчасно так, щоб боржник після отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження мав можливість виконати рішення добровільно, тобто без настання негативних наслідків у вигляді стягнення з боржника виконавчого збору.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

В рішенні від 14 січня 2011 року у справі "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06) Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Відповідач в апеляційній скарзі підтверджує, що в порушення вимог ч.1 ст.31 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N606-XIV постанова від 25.03.2016 року про відкриття виконавчого провадження № 50624016 була направлена позивачу простою кореспонденцією. Також, відповідач не заперечує, що на час прийняття оскарженої постанови державний виконавець не пересвідчився, що постанова від 25.03.2016 року про відкриття виконавчого провадження № 50624016 була отримана позивачем та позивачу було надано строк, необхідний для добровільного виконання рішення з дня отримання копії цієї постанови.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 01 квітня 2016 року у виконавчому провадженні № 50624016, оскільки відповідач не довів суду правомірність прийняття цієї постанови та вказана постанова прийнята державним виконавцем з порушенням встановленого чинним законодавством порядку.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обєктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Василівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Василівського районного суду Запорізької області від 10.07.2017 р. у справі №311/464/17 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко