Справа № 826/19928/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24 жовтня 2017 року 10:23 № 826/19928/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Вєкуа Н.Г., Костенка Д.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Голова Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняк Михайло Васильович, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1, (далі - позивач), до Державної служби України з безпеки на транспорті, (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Голова Державної служби України з безпеки на транспорті Ноняк Михайло Васильович, (далі - третя особа), в якій, позивач з урахуванням уточнених вимог адміністративного позову, просить суд:

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування за час затримки повного розрахунку заробітної плати при звільненні в сумі 18 373 грн. 00 коп.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 5 000 грн.;

- усі витрати позивача по даному позову у сумі 139 грн. 98 коп. покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що він звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про:

- зобов'язання Державної служби України з безпеки на транспорті щодо внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 17.10.2016 р. №2891-к «Про звільнення ОСОБА_1.», виправивши дату звільнення 17.10.2016 на 18.10.2016;

- зобов'язання Державної служби України з безпеки на транспорті щодо внесення змін до наказу №876-К від 04.05.2016 «Про збереження рангу ОСОБА_1.» у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №306 про присвоєння ОСОБА_1 5 рангу державного службовця з 01.05.2016 року;

- стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 грошової різниці між оплатами надбавок за 5 та 7 ранги державних службовців в сумі 1 100 грн. 00 коп.;

- зобов'язання Державної служби України з безпеки на транспорті щодо внесення змін до наказу №1735 від 10.06.2016 «Про встановлення надбавки за вислугу років», встановивши надбавку за вислугу років у розмірі 50 % посадового окладу з 01.05.2016 року та встановити стаж державної служби ОСОБА_1 станом на 01.05.2016 рік в обсязі 28 років 2 місяці 15 днів;

- стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 грошової різниці оплати надбавок за вислугу років між 50 % та 33 % посадового окладу в сумі 4 027 грн. 98 коп.;

- зобов'язання Державної служби України з безпеки на транспорті щодо здійснення перерахунку заробітної плати ОСОБА_1 з урахуванням 5 рангу державного службовця, а також надбавки за вислугу років у розмірі 50 % посадового окладу, починаючи з 01.05.2016 року по день звільнення, а також суми за затримку виплати розрахунку;

- стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 компенсації за затримку повного розрахунку заробітної плати при звільненні в сумі 14 628 грн. 60 коп.;

- стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 заробітної плати за робочий день 18.10.2016 року в сумі 289 грн. 73 коп.;

- стягнення з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 морального збитку в сумі 4500 грн.

Після подання позову до суду відповідач добровільно частково задовольнив позовні вимоги та:

- вніс зміни до наказу №876-к від 04 травня 2016 року, наказом №3316-к від 28.12.2016 року, і присвоїв ОСОБА_1 5 ранг державного службовця з 01.05.2016 року, замість 7 рангу державного службовця;

- вніс зміни до наказу №1735 від 10.06.2016 року, наказом №3315-к від 28.12.2016 року, та встановив ОСОБА_1 надбавку за вислугу років в розмірі 50 % від посадового окладу з 01.05.2016 року, замість 33 %%

- здійснив після 28.12.2016 року перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.05.2016 року по 17.10.2016 рік. У січні 2017 року перерахував на зарплатний (картковий) рахунок позивача, відкритий у філії Головного управління по Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», кошти в сумі 6 208 грн. 50 коп. Недорахована заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.05.2016 року по 17.10.2016 рік була перерахована відповідачем на картковий рахунок позивача частинами, зокрема: 13.01.2017 року в сумі 2 997 грн. 88 коп. та 31.01.2017 року - 3 210 грн. 62 коп.

Таким чином, компенсація при звільненні ОСОБА_1 була здійснена відповідачем лише 31.01.2017 року.

Поряд з цим, при проведенні аналізу перерахунку заробітної плати з 01.05.2016 року по 17.10.2016 рік ОСОБА_1 встановлено, що відповідач при звільненні не нарахував йому заробітну плату в сумі 7712 грн. 84 коп.

Відповідно до наказу №2891-к від 17.10.2016 року, звільнення ОСОБА_1 було здійснено 17.10.2016 року, а повний розрахунок при звільненні відповідачем було здійснено лише 31.01.2017 року.

Таким чином, на думку позивача, затримка повного розрахунку при звільненні складає 74 робочі дні (з 17.10.2016 року по 31.01.2017 року).

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 до перерахунку складала 325 грн. 08 коп., після перерахунку - 367 грн. 46 коп.

У зв'язку з вищевикладеним, на думку позивача, відповідачем здійснено несвоєчасний та неповний розрахунок при звільненні та виплаті позивачу відшкодування в сумі 27 192 грн. 04 коп. (367 грн. 46 коп.).

Враховуючи те, що відповідач добровільно виплатив частину відшкодування, за затримку розрахунку при звільненні в сумі 8819 грн. 04 коп., то сума невиплаченої компенсації станом на 31.01.2017 року складає 18373 грн. 00 коп.

Моральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що йому неодноразово необхідно було звертатися із запитами, займатися збиранням довідок, копіюванням документів, здійсненням перевірки розрахунків по заробітній платі, займатися перепискою з відповідачем, що потребувало часу та грошових коштів. Поряд з цим, все вищесказане змушувало позивача відволікатися від догляду за матір'ю, якій 91 рік і яка потребує сторонньої допомоги, а залишення матері в холодну пору року без догляду та допомоги наносило і наносить позивачу фізичні та моральні страждання.

Відповідач позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки оскаржувані дії (бездіяльність) вчинені ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи у відповідне судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надійшли, так само як і пояснення чи заперечення проти позову.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Стаття 8 Конституції України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 Конституції України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Питання нарахування та виплати заробітної плати, під час перебування на державній службі регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, який діяв на час спірних правовідносин, Законом України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Пунктом 7 частини першої статті 11 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, встановлено, що державний службовець має право на оплату залежно від посади, яку він займає, рангу, який йому присвоєно, якості, досвіду та стажу роботи.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин) зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.2 вказаного Закону до структури заробітної плати входить основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

При цьому, умови оплати праці державним службовцям визначені статтею 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII, якою, зокрема, встановлено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

В силу норм статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті КЗпП строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд враховує висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в його постанові від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у якій, зокрема, зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (п. 20).

Також, вказана правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України у спорах цієї категорії, зокрема у постановах від 24.10.2011, 20.11.2013, 21.01.2015, 01.04.2015 (справи №№ 6-39цс11, 6-114цс13, 6-195цс14, 6-41цс15), врахування якої при відправленні правосуддя є обов`язковим в силу приписів ст. 244-2 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, предметом даного спору, переданого на вирішення суду, є стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку.

За статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як вказує у своєму позові позивач, недорахована заробітна плата йому за період з 01.05.2016 року по 17.10.2016 рік була перерахована відповідачем на картковий рахунок позивача частинами, зокрема: 13.01.2017 року в сумі 2 997 грн. 88 коп. та 31.01.2017 року - 3 210 грн. 62 коп.

Також позивач зазначає, що відповідач при звільненні не нарахував йому заробітну плату в сумі 7712 грн. 84 коп. та звертає увагу суду, що затримка повного розрахунку при звільненні складає 74 робочі дні (з 17.10.2016 року по 31.01.2017 року).

У зв'язку з вищевикладеним, на думку позивача, відповідач має несвоєчасний та неповний розрахунок при звільненні виплатити позивачу відшкодування в сумі 27 192 грн. 04 коп. (367 грн. 46 коп.).

Враховуючи те, що Відповідач добровільно виплатив частину відшкодування, за затримку розрахунку при звільненні в сумі 8819 грн. 04 коп., то сума невиплаченої компенсації станом на 31.01.2017 року складає 18373 грн. 00 коп.

Як зазначає позивач, оскільки він має спеціальне звання підполковника міліції, то з 01 травня 2016 року необхідно було йому присвоїти 5 ранг державного службовця.

Відповідно до Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2016 р. № 306, спеціальне звання «підполковник міліції» прирівнюється до 5 рангу державного службовця, а доплата за 5 ранг державного службовця складає 600 грн.

На запити ОСОБА_1, від 17.10.2016 року та 19.10.2016 року йому була надана відповідь, що станом на 17 жовтня 2016 рік в його особовій справі відсутні будь-які документи, відповідно до яких йому може бути присвоєно 5 ранг державного службовця.

Листом Державної служби України з безпеки на транспорті, від 22.11.2016 року ОСОБА_1 на його запит від 11.11.2016 року була надана відповідь, що копія посвідчення пенсіонера МВС України не є документом, що підтверджує військове звання. Також у відповіді було повідомлено, що для перегляду розміру доплати за 5 ранг державного службовця ОСОБА_1 необхідно надати до Управління персоналом Укртрансбезпеки документ, який підтверджує його військове звання або послужний список за період роботи в органах внутрішніх справ. У разі надання ОСОБА_1 підтверджуючого документу щодо військового звання буде розглядатися питання щодо рангу державного службовця відповідно до чинного законодавства.

Заявою, від 20.12.2016 року, ОСОБА_1 на виконання листа Державної служби України з безпеки на транспорті, від 22.11.2016 року, направив оригінал послужного списку, виданого МВС України, яке отримано 22.12.2016 року. Листом Державної служби України з безпеки на транспорті, від 03.01.2017 року, ОСОБА_1 було повідомлено про те, що відповідно до отриманих документів, а саме витягу з послужного списку архівної особової справи ОСОБА_1, виданого МВС України 14.12.2016 року, ранг державного службовця ОСОБА_1 та стаж його державної служби наказом №3315-к, від 28.12.2016 року, та наказом №3316-к, від 28.12.2016 року, приведено у відповідність до вимог законодавства України.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд не погоджується з доводами позивача стосовно того, що останнім днем виплати компенсації при звільненні є 31.01.2017 року, оскільки виплати, які були здійснені ОСОБА_1 13.01.2017 року та 31.01.2017 року у сумі 6208 грн. 50 коп. - це недорахована заробітна плата за період з 01.05.2016 року по 17.10.2016 року, яка була здійснена відповідно до наказу Укртрансбезпеки, від 28.12.2016 року №3315-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.06.2016 року №1735-к «Про встановлення надбавки за вислугу років» та №3316-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 04.05.2016 року №876-к «Про збереження рангу ОСОБА_1.». Підставами видання цих наказів є документи надані до Укртрансбезпеки ОСОБА_1 20 грудня 2016 року, отримані 22 грудня 2016 року.

Таким чином, перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 лише у січні 2017 року було здійснено саме з вини ОСОБА_1, який лише в грудні 2016 року, тобто вже більше ніж через два місяці після звільнення, надав належні документи на підтвердження наявності у нього звання підполковника міліції, відповідно до якого йому можливо було присвоїти 5 ранг державного службовця, а з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП, заробітна плата, яка не отримана вчасно з вини працівника, компенсації не підлягає.

З урахуванням даних обставин та того, що розрахунок 13.01.2017 року та 31.01.2017 року, було здійснено не з вини власника або уповноваженого ним органу, останнім днем виплати компенсації при звільненні слід вважати 18.11.2016 року, з чим відповідач погоджується.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема наказу №2891-к, від 17 жовтня 2016 року, ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу технічного забезпечення Департаменту фінансування та технічного забезпечення, 17 жовтня 2017 року звільнено у зв'язку з досягненням 65-річного віку, згідно п. 7 ч. 83 Закону України «Про державну службу».

Нарахування заробітної плати, за результатами перерахунку згідно наказів 28.12.2016 року №3315 «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.06.2016 року №1735-к «Про встановлення надбавки за вислугу років» та №3316-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 04.05.2016 року №876-к «Про збереження рангу ОСОБА_1, становило у серпні 2016 року 3992 грн. 82 коп., у вересні 2017 року - 2988 грн. 99 коп.

Між тим, п. 3 Порядку № 100 передбачено, що одноразові виплати, - такі як матеріальна допомога, не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження.

Так, в матеріалах справи наявні відомості стосовно відпрацьованих позивачем робочих днів, а саме у серпні - 10 днів, у вересні - 9 днів.

Сума заробітної плати, яку необхідно врахувати при обчисленні середньої заробітної плати: 3992 грн. 82 коп. + 2988 грн. 99 коп. = 6981 грн. 81 коп.

Середньоденна заробітна плата визначається наступним чином: 6981 грн. 81 коп. / 19 робочих днів = 367 грн. 46 коп.

Затримка повного розрахунку при звільненні від 17.10.2016 року по 18.11.2016 року складає 24 дні.

367 грн. 46 коп. х 24 робочі дні = 8819 грн. 04 коп.

Відповідно до довідки про розрахунок вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 в 2016 році за результатами перерахунку згідно наказів 28.12.2016 року №3315 «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 10.06.2016 року №1735-к «Про встановлення надбавки за вислугу років» та №3316-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 04.05.2016 року №876-к «Про збереження рангу ОСОБА_1, його заробітна плата в листопаді склала 8819 грн. 04 коп.

Таким чином, суд встановив, що у діях Державної служби України з безпеки на транспорті відсутні будь-які дії, які суперечать вимогам законодавства України, щодо нарахування ОСОБА_1 заробітної плати при звільненні.

З аналізу матеріалів справи та норм права, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності прийнятого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

В частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Більше того, в судовому засідання не встановлено та позивачем не доведено, що його права були порушені.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача стосовно стягнення на його користь моральної шкоди та витрат по даному позову задоволенню також не підлягають.

Таким чином, із системного аналізу вищевикладених норм та з'ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволені позову ОСОБА_1.

Відповідно до ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя: Ю.Т. Шрамко

Судді Н.Г. Вєкуа

Д.А. Костенко