Справа № 810/5936/15
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2017-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/5936/15 Головуючий у 1-й інстанції: Балаклицький А.І. Суддя-доповідач: Саприкіна І.В.
У Х В А Л А

Іменем України

25 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,

при секретарі: Кривді В.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 24 березня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління МВС України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, Бориспільського міського відділу (з обслуговування м. Бориспіль та Бориспільського району) Головного управління МВС України в Київській області, треті особи: Міністерство внутрішніх справ України, Бориспільський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ МВС України в Київській області, ГУ Національної поліції в Київській області, Бориспільського міського відділу (з обслуговування м. Бориспіль та Бориспільського району) ГУ МВС України в Київській області, треті особи: МВС України, Бориспільський відділ поліції ГУ Національної поліції в Київській області про:

визнання незаконним наказ ГУ МВС України в Київській області від 06.11.2015 №596 о/с про звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ;

зобов'язання відповідача поновити ОСОБА_2 на посаді в органах внутрішніх справ з 06.11.2015 та виплатити грошове утримання за час вимушеного прогулу;

зобов'язання ГУ МВС України в Київській області та ГУ Національної поліції в Київській області вжити заходів щодо обов'язкового працевлаштування позивачки на посаді аналогічній попередній або рівнозначній тій, яку вона обіймала, проходячи службу в міліції в межах ГУ Національної поліції в Київській області з можливістю проходження атестації до органів Національної поліції та займати відповідну посаду після виходу з відпустки по вагітності та пологам та/або декретної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 24 березня 2016 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України в Київській області №597 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення майора міліції ОСОБА_2 з посади інспектора з режиму секретності Бориспільського міського відділу (з обслуговуванням м. Борисполя та Бориспільського району) Головного управління МВС України в Київській області у запас Збройних сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів). Поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора з режиму секретності Бориспільського міського відділу (з обслуговуванням м. Борисполя та Бориспільського району) Головного управління МВС України в Київській області з 06 листопада 2015 року. Стягнуто з Бориспільського міського відділу (з обслуговуванням м. Борисполя та Бориспільського району) Головного управління МВС України в Київській області на користь ОСОБА_2 суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 25.12.2015 по 24.03.2016 в розмірі 6489,21 грн. без урахування обов'язкових податків та зборів.У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, ГУ НП у м. Києві подали апеляційну скаргу про скасування незаконної, на їх думку, постанови суду першої інстанції в частині задоволення вимог та просять постановити нову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. При цьому апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 2004 року позивачка проходила службу в органах внутрішніх справ та займала посаду інспектора режимно-секретного сектору Бориспільського міського відділу (з обслуговуванням м. Борисполя та Бориспільського району) Головного управління МВС України в Київській області.

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 30.09.2015 №529 о/с ОСОБА_2 надано відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами з 22 серпня по 24 грудня 2015 року.

Позивачці видано листок непрацездатності Серії АГИ №782399, відповідно до якого вона перебувала на амбулаторному лікуванні у зв'язку з вагітністю та пологами з 22.08.2015 по 24.12.2015.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у позивачки народилася дитина - ОСОБА_3, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження.

Наказом ГУ МВС України в Київській області від 06.11.2015 року №597 о/с на підставі пунктів 10 та 11 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" ОСОБА_2 звільнено з посади інспектора з режиму секретності Бориспільського міського відділу (з обслуговуванням м. Борисполя та Бориспільського району) Головного управління МВС України в Київській області за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

Вказані обставини стали підставою звернення позивачки до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний наказ не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки він направлений на звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод ОСОБА_2, що суперечить вимогам ст. 22 Конституції України. Вважає, що звільнення позивачки з роботи відбулося з порушенням вимог ст. 184 КЗпП України у частині гарантій для жінок, які мають дітей віком до трьох років.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

З 07 листопада 2015 року набув чинності Закон України «Про Національну поліцію».

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16 вересня 2015 року № 730 було утворено Головне управління Національної поліції в Київській області та постановлено ліквідувати територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, зокрема ті, що діяли на території Київської області, у тому числі Головне управління МВС в Київській області, Бориспільський міський відділ (з обслуговуванням м. Борисполя та Бориспільського району) Головного управління МВС України в Київській області.

У відповідності до п. 9 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Згідно наказу ГУ МВС України у Київській області від 06.11.2015 року №597 о/с підставою для звільнення ОСОБА_2 з роботи стали п.п. 10, 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» та пп. «г» п. 64 Положення.

Відповідно до пп. «г» п. 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Положеннями п.п. 10, 11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Разом з тим, п. 10 Положення передбачає, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з пп. «є» п. 49 Положення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Таким чином, спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює відносини щодо проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, ОСОБА_2 надане право на перебування у відпустці по догляду за дитиною та гарантовано на користування всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами.

Права та гарантії для жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у Положенні не визначені.

Гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей, закріплені у ст. 184 КЗпП України.

У відповідності до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, ч. 3 ст. 184 КЗпП України встановлює гарантії для жінок, які мають дітей віком до трьох років, що забороняють їх звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Звільнення таких жінок допускається лише у разі повної ліквідації підприємства, установи, організації за умови їх обов'язкового працевлаштування.

Вирішуючи питання про застосування до ОСОБА_2 гарантій, передбачених ч. 3 ст. 184 КЗпП України, колегія суддів враховує висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, щодо поширення на відносини, які є предметом регулювання спеціального закону, положень інших законів у частині, що не врегульовані спеціальним законом.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем'єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. З огляду на викладене немає юридичних підстав вважати, що окремі норми Кодексу законів про працю України не можуть не застосовуватися до членів Кабінету Міністрів України, керівників інших центральних органів виконавчої влади та осіб, яких згідно з Конституцією України призначають на посади чи звільняють з посад Президент України або Верховна Рада України.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області при звільненні ОСОБА_2 з роботи зобов'язане було врахувати положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що територіальні органи Міністерства внутрішніх справ були ліквідовані без визначення правонаступника.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд України неодноразово зазначав, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.05.2014 у справі № 21-108а14 та від 28.10.2014 року у справі № 484а14.

Як раніше зазначалося, постановою КМУ «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16 вересня 2015 року № 730 було ліквідовано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області з одночасним утворенням Головного управління Національної поліції в Київській області.

У розділі XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено можливість та порядок прийняття працівників міліції на службу в органах національної поліції.

Суд встановив, що позивачка не подавала рапорт про відмову від проходження служби в поліції. Також у матеріалах справи відсутні докази, що позивачу були запропоновані рівнозначні посади, а також вищі або нижчі щодо посади, яку вона обіймала під час проходження служби в міліції.

Посилання апелянта на телефонний дзвінок, як на факт вчасного попередження робітника про звільнення, що був здійснений 04.11.2015 начальником СКЗ Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_4 про необхідність ОСОБА_2 з'явитися до Бориспільського МВ з метою написання рапорту про звільнення з ОВС у зв'язку з переходом у встановленому порядку до Національної поліції України та посилання на Акт від 04.11.2015 про неприбуття останньої для написання відповідного рапорту, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ОСОБА_2 фізично не могла прибути до Бориспільського МВ саме 04.11.2015, так як в період з 31.10.2015 по 11.11.2015 вона перебувала на лікуванні в Звенигородській центральній районній лікарні, що підтверджується довідкою №5663 від 26.01.2016.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення про задоволення адміністративного позову в частині скасування наказу про звільнення. Поряд з цим, постанова суду від 24.03.2016 року у частині поновлення ОСОБА_2 саме на посаді інспектора з режиму секретності Бориспільського міського відділу (з обслуговуванням м. Борисполя та Бориспільського району) Головного управління МВС України в Київській області відповідає ч. 1 ст. 235 КЗпП України.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів звертає увагу на таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, період вимушеного прогулу ОСОБА_2 складає 91 день та обраховується не з дня звільнення, а починаючи з першого дня після виходу з лікарняного (листок непрацездатності Серії АГИ №782399 з 22.08.2015 по 24.12.2015) , тобто з 25 грудня 2015 року по 24 березня 2016 року (дата прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді). При цьому, визначаючи тривалості вимушеного прогулу позивачки, слід взяти до уваги, що проходячи службу в Бориспільському МВ ГУ МВС України в Київській області, остання працювала сім днів на тиждень, що підтверджується довідкою Бориспільського МВ про грошове забезпечення, а тому при обрахунку кількості днів вимушеного прогулу слід виходити з кількості календарних днів, що минули з 25 грудня 2015 року по 24 березня 2016 року включно.

Як вбачається з довідки Бориспільського МВ ГУ МВС України в Київській області про грошове забезпечення ОСОБА_2, загальна сума нарахованого грошового забезпечення за період з вересня 2015 року по жовтень 2015 року становить 4350,02 грн.

При цьому, кількість фактично відпрацьованих робочих днів за вересень - жовтень 2015 року складає 61 робочий день.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 71,31 грн. (4350,02 грн./61).

Враховуючи, що кількість днів вимушеного прогулу складає 91 день, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 6489,21 грн. (71,31*91).

Доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції у Київській області не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові суду першої інстанції, а тому колегія суддів вважає, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, не довів перед судом правомірності оскаржуваного наказу та не переконав суд у своїй правоті.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, а тому постанову суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 24 березня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 25.10.2017 року.

Головуючий-суддя: І.В. Саприкіна

Судді: В.О. Аліменко

А.Ю. Кучма