Справа № 820/1190/17
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2017-10-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017 р. Справа № 820/1190/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Кононенко З.О. , Бондара В.О.

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

представник відповідача - Маслош С.М.

позивач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2017р. по справі № 820/1190/17

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Національної поліції в Харківській області третя особа ОСОБА_3 т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області

про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області, 3-тя особа: ОСОБА_3 т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області в якому, після уточнення позовних вимог, просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 30 грудня 2016 року № 598 о/с в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_2 /М-083479/, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; поновити його на роботі начальника сектору реагування патрульної поліції Ізюмського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області та стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 січня 2017 року до дня поновлення на роботі.

В обгрунтування позову зазначив, що оскаржуваний наказ є протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_2 /М-083479/, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України від «Про Національну поліцію» у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про Національну поліцію», ст. 159 КАС України, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача, наполягаючи на законності та обгрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судове засідання третя особа не прибула, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, справа розглядається за її відсутності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач працював начальником сектору реагування патрульної поліції Ізюмського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області.

У зв'язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 16.09.2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», набрання чинності з 07.11.2015 Закону України «Про Національну поліцію» було утворено новий територіальний орган Національної поліції України - Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі за текстом - ГУНП).

Наказом Національної поліції України від 22.01.2016 № 53 було запроваджено нові форми і методи роботи ГУНП в Харківській області.

Наказом Національної поліції України від 25.01.2016 № 61 «Про організаційно штатні зміни в ГУНП в Харківській області» затверджені тимчасові штати, які оголошені наказом ГУНП в Харківській області від 29.01.2016 року №54.

Наказом Національної поліції України від 24.10.2016 №1053 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Харківській області» затверджено штати ГУНП в Харківській області, які оголошені наказом ГУНП в Харківській області від 02.11.2016 №1143. Також в наказі зазначено, що всі тимчасові штати ГУНП в Харківській області втратили чинність.

Наказом ГУНП в Харківській області від 30.12.2016 № 598 о/с ОСОБА_2 звільнено зі служби в поліції за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів) з 03.01.2017 року.

Непогодившись із зазначеним наказом відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що відповідач, при прийнятті спірного наказу, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як свідчать матеріали справи, наказ про звільнення № 598 о/с прийнято у зв'язку зі скороченням штатів відповідача, яке відбулося на виконання вимог пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію».

Згідно із пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Пунктами 9, 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього ж Закону передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Зміст наведених законів дає підстави для висновку, що основні завдання та функції держави, які покладались на міліцію та поліцію є тотожними.

З аналізу Закону України «Про Національну поліцію» слідує висновок, що у зв'язку з його прийняттям проводилась реорганізація юридичних осіб публічного права.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа №21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Вирішуючи такі спори, суди мають з'ясувати, чи дійсно у відповідачів мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штатів, та чи додержано ними норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про зміни в організації виробництва і праці, а також про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що не було можливості перевести позивача до органів поліції та чи не користувався він переважним правом на залишення на роботі.

Відповідно до ст. 244-2 КАс України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, колегія суддів зазначає, що на відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ліквідація структурного підрозділу юридичної особи може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП лише на підставі скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником усіх відповідних вимог до порядку скорочення штату підприємства.

Отже, основні вимоги до роботодавця, який планує звільнення працівників за скороченням штату: попередити про звільнення не менше ніж за два місяці; запропонувати, за наявності, працівникові вакантну посаду; отримати згоду профспілкового органу на звільнення, якщо працівник є членом профспілки; перевірити, чи не має працівник переважного права залишитися на роботі.

Роботодавець не зможе уникнути необхідності дотримання вказаних вимог, навіть якщо ним буде отримано письмову згоду працівника на звільнення за скороченням штату, оскільки подання працівником заяви про згоду на його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України не передбачено законом. Така згода не має юридичних наслідків і не звільняє роботодавця від обов'язку попереджати працівника про наступне звільнення за два місяці і від дотримання інших гарантій, які надаються працівникові трудовим законодавством. Заява працівника про звільнення має юридичні наслідки лише у випадку його звільнення за власним бажанням та за угодою сторін.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП про наступне звільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Саме роботодавець має надати докази того, що працівника персонально було повідомлено про заплановане звільнення і про конкретні підстави такого звільнення.

При цьому чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непраце здатності.

Як свідчать матеріали справи, про своє звільнення позивач дізнався лише 05 січня 2017 року, коли отримав листа ГУ НП в Харківській області від 03.01.2017р. № 16/119/-12/02-2017, тобто, вже після винесення наказу від 30 грудня 2016 року № 598 о/с. Жодний офіційний документ про персональне попередження позивача про заплановане звільнення і про конкретні підстави такого звільнення відсутній.

Звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Пропозиція щодо зайняття іншої посади, виконання іншої роботи має надійти працівникові одночасно із попередженням про звільнення, тобто за 2 місяці до запланованого звільнення.

Судом встановлено, що пропозицій щодо зайняття іншої посади або виконання іншої роботи позивач не отримував.

За правилами ст. 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право залишитися на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За рівних умов продуктивності праці та кваліфікації переважне право залишитися на роботі мають:

1) сімейні - за наявності двох і більше утриманців;

2) особи, у сім'ї яких немає інших працівників із самостійним заробітком;

3) працівники із тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівники, які навчаються у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах без відриву від виробництва;

5) учасники бойових дій, інваліди війни та особи, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-ХІІ;

6) автори винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівники, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особи з числа депортованих з України протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівники з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років із дня звільнення їх зі служби.

Колегією суддів встановлено, що стаж служби позивача в поліції на день винесення наказу від 30 грудня 2016 року № 598 о/с складає - 20 років 06 місяців 20 днів, що також зазначено у самому наказі. За вказаний час позивач жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності. Неодноразово нагороджений відзнаками по службі та почесними грамотами і подяками /а.с. 20-45/.

Крім того, відповідно до наказу першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) від 21.10.2014 № 43, позивач з 15.04.2014 перебуває у складі сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередньо участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпечують її проведення, та виконують посадові (функціональні) обов'язки за призначенням /а.с. 19/.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач, при прийнятті оскаржуваного наказу діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а отже позовні вимоги про його скасування та поновлення позивача на роботі є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не довів правомірність прийнятого ним наказу.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу є також законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови були порушені норми чинного матеріального права, і як наслідок апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 29.08.2017р. по справі № 820/1190/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Харківській області від 30 грудня 2016 року № 598 о/с в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_2 /М-083479/, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Поновити ОСОБА_2 на роботі начальника сектору реагування патрульної поліції Ізюмського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 січня 2017 року по 26 жовтня 2017 року в сумі 127083 (сто двадцять сім тисяч вісімдесят три) грн. 86 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський В.А.
Судді(підпис) (підпис) Кононенко З.О. Бондар В.О.
Повний текст постанови виготовлений 27.10.2017 р.