Справа № 804/2640/17
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

24 жовтня 2017 року м. Київ К/800/34534/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Черпак Ю.К., розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Запорізького окружного адміністративного суду про визнання протиправною відмови, стягнення одноразової вихідної допомоги, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Запорізького окружного адміністративного суду про визнання протиправною відмови у виплаті одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, передбаченої статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року№ 2453-VI, стягнення одноразової вихідної допомоги, зобов'язання виділити кошти, належні для виплати цієї допомоги.

Судами встановлено, що постановою Верховної Ради України 08 вересня 2016 року № 1515-VIII «Про звільнення суддів», зокрема, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Запорізького окружного адміністративного суду у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Запорізького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року № 174-к позивача відраховано зі штату Запорізького окружного адміністративного суду 04 жовтня 2016 року у зв'язку зі звільненням у відставку.

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, однак листом від 20 березня 2017 року № 01-22/1799/17 позивачу повідомлено про відсутність правових підстав для виплати вихідної допомоги, оскільки на день його звільнення був чинним Закон України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VI, який не передбачав виплату вихідної допомоги судді, який звільняється у відставку. Внаслідок змін у законодавстві, до бюджету та кошторису суду не закладалися видатки для виплати вихідної допомоги суддям, які звільняються у відставку.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що відсутні підстави для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, оскільки на час звільнення позивача ця допомога не передбачалась чинним законодавством.

Однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку (пункт 9 частини 5 статті 126 Конституції України

Статтею 43 Закону України "Про статус суддів", який втратив чинність 01 січня 2011 року, було визначено, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Частиною 1 статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), у редакції Закону № 887-VII від 14 березня 2014 року, яка набрала чинності 19 березня 2014 року, встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Тобто виплата судді вихідної допомоги законом пов'язувалася із певною подією - виходом у відставку.

Водночас, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166-VII), внесено зміни до Закону № 2453-VI та виключено статтю 136 Закону (пункт 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII).

Згідно з Прикінцевими положеннями Закону № 1166-VII зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 01 квітня 2014 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Внесені Законом № 1166-VII зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

Таким чином, на час звільнення позивача виплата вихідної допомоги не передбачалась чинним законодавством України, так як в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08 вересня 2016 року).

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове судове судове рішення про задоволення позову. Касаційну скаргу мотивовано тим, що Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166 -VII на позивача не поширюється тому, що не має зворотньої сили, оскільки звужує зміст та обсяг існуючих прав та позбавляє вже набутого нею права на отримання вихідної допомоги.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга має містити обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права та як вони вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень, в яких надана відповідна оцінка доказам, у тому числі доводам касатора, які він зазначав також у судах попередніх інстанцій, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній аргументи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Запорізького окружного адміністративного суду про визнання протиправною відмови, стягнення одноразової вихідної допомоги, зобов'язання вчинити дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.К. Черпак