Справа № 541/503/17
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 р.Справа № 541/503/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Миргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на постанову Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30.06.2017р. по справі № 541/503/17

за позовом ОСОБА_1

до Миргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання бездіяльності неправомірною та покладення зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся 07 березня 2017 року до суду з адміністративним позовом до Миргородського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання бездіяльності неправомірною та покладення зобов'язання вчинити певні дії., в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Миргородського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо відмови позивачу ОСОБА_1 в перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці за зверненням від 9 лютого 2017 року щодо не зарахування до стажу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, окрім стажу роботи на посаді судді 23 роки 07 місяців 10 днів, строку військової служби, 1/2 частини строку навчання в юридичному інституті, періоду роботи в органах прокуратури Полтавської області;

- зобов'язати Миргородське об'єднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області зарахувати позивачу ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці період проходження строкової військової служби у лавах Радянської Армії 2 роки 10 днів, з 15 жовтня 1981 року по 24 жовтня 1983 року, 1/2 частину періоду навчання в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського 1 рік 11 місяців з 1 вересня 1984 року по 30 червня 1988 року, період роботи на прокурорських посадах в прокуратурі Полтавської області 4 роки 5 місяців 21 день з 1 серпня 1988 року по 21 січня 1993 року, що включаючи час роботи на посаді судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області протягом 23 років 07 місяців 10 днів, в сукупності складає 32 роки 10 днів та здійснити перерахунок і виплату позивачу ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням вказаного сукупного стажу роботи за вислугою років в розмірі 90 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 16 вересня 2016 року з урахуванням фактично виплачених сум.

Постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30.06.2017 року позов задоволено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Миргородського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 640 грн. та витрати за надання правової допомоги адвокатами в сумі 3000 грн., всього 3640 грн.

Зобов'язано відповідача подати до суду в місячний строк звіт про виконання постанови суду.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30.06.2017 року та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову - відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою та прийнятою з порушенням норм матеріального права, на підстав невірно встановлених фактичних обставин справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання 24.10.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач, ОСОБА_1, у період з 15 жовтня 1981 року по 24 жовтня 1983 року проходив службу у Радянській Армії, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_1 (а.с. 9-11), в період з 1984 року по 1988 рік позивач навчався в Харківському юридичному інституті ім. Ф.Е. Дзержинського. Рішенням Державної екзаменаційної комісії від 25 червня 1988 року ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію юриста (а.с. 12).

Також ОСОБА_1 у період з 1 серпня 1988 року по 21 січня 1993 року працював в органах прокуратури Полтавської області, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с. 13-17).

З довідки № 3 від 15 вересня 2016 року, виданої Миргородським міськрайонним судом Полтавської області судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22 січня 1993 року по 22 березня 2004 року працював на посаді народного судді Миргородського районного суду, з 23 березня 2004 року по 31 травня 2007 року працював суддею Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, з 1 червня 2007 року по 28 січня 2013 року займав посаду заступника голови Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, з 29 січня 2013 року по 15 вересня 2016 року займав посаду судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області. Стаж роботи на посаді судді становить 25 роки 08 місяців 06 днів (а.с.18).

Трудовий стаж підтверджуються також трудовою книжкою ОСОБА_1

Наказом № 67/к від 27 липня 2009 року начальника управління ТУ ДСА в Полтавській області Клочка І.О. встановлено ОСОБА_1, заступнику голови Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, який має право на відставку та продовжує працювати на посаді судді , щомісячне грошове утримання в розмірі 90 % заробітної плати з 21 серпня 2009 року (а.с.8).

З протоколу 1596 від 27 жовтня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 призначено довічне грошове утримання судді у відставці.

Відповідно до довідки про розрахунок стажу з пенсійної справи, стаж ОСОБА_1 на посаді судді становить 23 роки 07 місяців 10 днів, стаж роботи в органах прокуратури становить 3 роки 5 місяців 21 день, стаж військової служби становить 2 роки 10 днів, страховий стаж з 1 липня 2000 року становить 16 років 1 місяць, загальний стаж (після 2004 року ) становить 12 років 7 місяців, загальний стаж становить 34 роки 7 місяців 1 день.

Позивач ОСОБА_1 9 лютого 2017 року звернувся із заявою до Миргородського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якій просив здійснити йому з 16 вересня 2016 року перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із наявного і достатнього стажу роботи в розмірі 90 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді та провести нарахування і виплату безпідставно невиплачених грошових сум, починаючи з 16 вересня 2016 року та до моменту відповідного перерахунку з урахуванням вже виплачених сум (а.с.6).

З повідомлення № 1391/02-24 від 23 лютого 2017 року Миргородського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області судом встановлено, що ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII від 2 червня 2016 року, починаючи з 15 вересня 2016 року (а.с.7).

Відповідно до ст. 137 вказаного Закону стаж роботи на посаді судді враховано за період 22 січня 1993 року по 31 серпня 2016 року. Загальний стаж на посаді судді становить 23 роки 07 місяців 10 днів. Відсоток суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" становить 86 процентів.

У січні 2017 року позивач звернувся до відповідача з приводу перерахунку пенсії. На звернення відповідач повідомив, що розмір довічного грошового утримання становить 82 відсотки від грошової винагороди.

Позивач, не погодившись з рішення відповідача звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при визначенні розміру довічного грошового утримання безпідставно не врахував, до стажу роботи на посаді судді періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та періоду роботи на прокурорських посадах.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Положеннями статті 126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть буди обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів при здійсненні ними своїх повноважень, закріплених у ч. 1 ст. 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання судді - це спрямована на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання, та по своїй правовій природі не є пенсією.

У відповідності до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Згідно п. 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11.06.2008 року № 545) до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Таким чином, крім стажу роботи на посаді судді 23 роки 7 місяців 10 днів стажу, позивачу у стаж роботи, який дає право на отримання довічного грошового утримання повинен був зарахуватися період, який складається з періоду проходження строкової військової служби в Збройних Силах СРСР з 15.10.1981 року по 24.10.1983 року, половини строку навчання в Харківському юридичному інституті з 01 вересня 1984 року по 30.06.1988 року, роботи в прокуратурі Полтавської області з 01.08.1988 року по 21.01.1993 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 визначено, що незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпечення державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Відповідно до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 квітня 2010 № 2453 (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI та на час виходу позивача у відставку) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст.2, абз.2 п.2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): ч.3, 1-3 речення ч.5 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI; ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI в частині поширення її дії на Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI; абз.2 п.2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI, зі змісту якого вбачається, що виплата суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) здійснюється без індексації, без застосування положень ч.ч.2, 3 ст.42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV та без проведення інших перерахунків, передбачених законодавством.

Положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI та Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VI, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, 22 травня 2008 року №10-рп/2008, які полягають у тому, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Отже, виходячи з вищезазначеного та дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач відповідно до покладених на нього завдань, здійснюючи призначення (перерахунок) та виплату щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, а також забезпечення своєчасного в повному обсязі фінансування та виплати щомісячного довічного утримання суддям у відставці належним чином не виконав покладених на нього обов'язків щодо призначення вказаної виплати. Рішення відповідача про відмову у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є таким, що порушує конституційні гарантії незалежності професійних суддів, конституційний принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, які, серед іншого, забезпечуються належним матеріальним і соціальним забезпеченням судді та правом на відставку, отже є протиправним, а право позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці підлягає судовому захисту шляхом визнання неправомірними дії відповідача щодо не зарахування позивачу при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці до стажу роботи на посаді судді періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та періоду роботи в Прокуратурі Полтавської області.

Доводи апеляційної скарги щодо правомірності дій пенсійного органу, та відсутності порушень прав заявника, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідач при визначенні розміру довічного грошового утримання безпідставно не врахував, до стажу роботи на посаді судді періоду проходження строкової військової служби, половини строку навчання за денною формою у вищому юридичному навчальному закладі та періоду роботи в прокуратурі та на порушення прав позивача зменшив розмір утримання з 90 відсотків до 82 відсотків.

Щодо доводів про безпідставність стягнення судових витрат в частині витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

В підтвердження факту понесення позивачем витрат до суду надано договори про надання юридичних послуг з адвокатами: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, квитанції про сплату, розрахунки витрат, свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, ордери.

Зазначені документи підтверджують надання правових послуг позивачу, які пов'язані з розглядом справи в суді першої інстанції (ознайомлення з матеріалами справи, підготовка та подання адміністративного позову, участь у судових засіданнях).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 N 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем доказів понесення витрат на правову допомогу, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції передчасно та не аргументовано встановлено судовий контроль, шляхом витребування звіту про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1ст.267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що питання про надання звіту про виконання постанови вирішує суд, який прийняв судове рішення по суті спору не на користь суб'єкта владних повноважень.

Цій нормі кореспондують положення абзацу 6 п. 4 ч. 1 ст.163 КАС України, згідно з яким постанова складається з резолютивної частини із зазначенням встановленого судом строку для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій (перебіг цього строку починається з дня набрання постановою законної сили або після одержання її копії, якщо постанова виконується негайно).

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

У Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

З огляду на наведене суд першої інстанції, згідно ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України мав право щодо зобов'язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, на те що встановлення контролю за виконанням судового рішення судом першої інстанції жодним чином не аргументовано на рішення суду не впливає.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позовних вимог.

З наведених вище підстав, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, та не впливають на правомірність висновків суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Миргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Великобагачанського районного суду Полтавської області від 30.06.2017р. по справі № 541/503/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.
Судді Григоров А.М. Подобайло З.Г.
Повний текст ухвали виготовлений 27.10.2017 р.