Справа № 752/13351/17
Суддя: Ладиченко С. В.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №: 2-а/752/408/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.10.2017 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі: головуючого - судді Ладиченко С.В.

за участю секретаря - Мороз О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов?язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та дискримінаційними, зобов'язання вчинити певні дії.

Позивач просить суд визнати протиправними та дискримінаційними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва щодо припинення виплати йому пенсії та зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Києва поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та виплатити виниклу заборгованість.

У мотивування позовних вимог вказує, що з 03.11.1999 року здобув право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням №168158, яке видано Пенсійним фондом України 07.04.2000 року.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавство.

У квітні 2014 році на території його постійного місця проживання - м. Луганськ, розпочалася антитерористична операція, яка продовжується по сьогодні (Наказ Антитерористичного центру при Службі Безпеки України від 07.10.2014 року №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення»).

У зв'язку з набранням чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок), у населеному пункті, де він мешкав, було припинено здійснення повноважень відповідним управлінням пенсійного фонду України, а також зупинені до моменту повернення непідконтрольної території під контроль органів державної влади видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Внаслідок зазначених обставин, з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, проявів насильства, порушень прав людини він, наприкінці листопада 2014 року, був змушений покинути своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 та переселитись до родичів у м. Київ.

З жовтня 2014 року, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII та Постанови Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» №509 від 01.10.2014 р. зареєстрованої в Управлянні праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві Державної адміністрації як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2, та з цього ж саме періоду обліковується у Правобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Києва та отримував пенсію за віком, номер особового рахунку: 827528, до 01.04.2017 р.

З 01.04.2017 року Правобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Києва з невідомих причин мені було припинено виплату пенсії.

19.04.2017 року ним в Управлянні праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві Державної адміністрації була отримана нова (безстрокова) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №4121 та особисто на ім'я голови комісії з припинення пенсій Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва було подано заяву про поновлення виплати пенсії з 01.04.2017 р. Зазначена заява залишена Відповідачем без задоволення.

Позивач вважає, що дії Відповідача з припинення виплати йому пенсії є неправомірними, втручанням у його приватне життя з боку Відповідача здійснене поза законом, припинення виплати пенсії здійснено поза процедурою встановленою законом, а сама процедура припинення виплати пенсії була застосована виключно як до особи, яка зареєстрована як внутрішньо переміщена особа, а тому вважає, що в діях Відповідача вбачається дискримінація, щодо нього за ознакою місця реєстрації (проживання).

За статтею 8 Конституції України, саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Законі України «Про пенсійне забезпечення», якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами.

Згідно п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Частиною першою ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено підстави припинення виплати пенсії та визначено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Рішення Відповідача про припинення з квітня 2017р. виплати пенсії йому відповідно до ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не надано.

Відповідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні не запроваджено.

Згідно з частиною 2 ст.14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20 березня 2003 року №638-IV у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року №1669-VII встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015р. №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, до якого включено м. Луганськ Луганської області.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р., ні Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014р. №1669-VII, ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають (зареєстровані) на території, яка не контролюється органами державної влади.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа Мюллер проти Австрії).

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., ЄСПЛ зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, при розгляді мого позову вважаю за необхідне також враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Позивач вважає, що припинення Відповідачем виплати пенсії позивачу у зв'язку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та в порушення вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» без прийняття рішення про таке припинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого припинення, є дискримінацією за ознакою місця проживання.

Також, при розгляді його позовних вимог просить враховувати, що 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України №462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Позивач вказує, що на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

При розгляді в позовних вимог позивач просить врахувати висновки ЄСПЛ викладені у рішенні від 30.07.2009р. у справі «Данілєнков проти Росії», оскільки криміналізація українським законодавством обмеження (дискримінації) прав громадянина за певними ознаками не може бути мотивом відмови у розгляді та вирішенні цієї справи за правилами адміністративного судочинства, що також не суперечить ч.4 ст.8 КАС України.

Згідно ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Тому виплата йому пенсії підлягає поновленню починаючи з 01.04.2017 року, тобто з часу припинення виплати.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримує та просить його задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Із відповіді Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 31.05.2017 року вбачається, що відповідач вважає призупинення виплати позивачеві пенсії за віком, правомірним, зазначаючи при цьому, що згідно положень законодавства що регулюють призначення та виплату пенсії внутрішньо переміщеним особам, виплата пенсії таким особам припиняється у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, встановлених ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби, та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. З 1 квітня 2017 року припинено виплату пенсії тривало відсутнім за місцем проживання одержувачам пенсії з числа внутрішньо переміщених осіб на період до одержання інформації про скасування довідки та/або результатів додаткової перевірки. Поновлення виплати пенсій цим особам здійснюється у порядку, встановленому Постановою КМУ №365 від 8.06.2016 року. Позивачем 19 квітня 2017 року надано заяву та копію довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи щодо поновлення виплати пенсії. 20 квітня 2017 року позивача включено до списків та направлено до УСЗН для отримання рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених особам відповідно до вказаної постанови КМУ, яке буде прийматися до уваги пенсійним органом, офіційне рішення з цього приводу у встановленому порядку не приймалося.

Отже, оскільки відповідачем не надано суду ніяких пояснень або заперечень на позов, суд виходить зі змісту його відповіді на запит позивача, що виплата пенсії позивачеві була призупинена, а не припинена, підставою для чого стало припущення відповідача щодо тривалої відсутності позивача за місцем реєстрації та проживання у м. Києві, як внутрішньо переміщеної особи.

Судом встановлено, що позивач, як пенсіонер за віком, з листопада 2014 року перебуває на обліку у відповідача Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з м . Луганська, де відповідачем виплачувалася йому пенсія за віком.

З 01 квітня 2017 року виплата пенсії позивачу відповідачем була призупинена згідно припущення щодо тривалої відсутності позивача за місцем реєстрації, як внутрішньо переміщеної особи, до отримання результатів додаткової перевірки або скасування довідки внутрішньо переміщеної особи. Незважаючи на те, що позивачем 19 квітня 2017 року подано відповідачеві нову довідку внутрішньо переміщеної особи, виплата пенсії йому до теперішнього часу не поновлена.

Спірним є правомірність (протиправність) дій відповідача щодо призупинення виплати пенсії позивачу з 1 квітня 2017 року та не поновлення її виплати на звернення позивача з наданням необхідних документів.

Відповідно до ст. 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд вважає, що у даному випадку дії відповідача, який є органом державної влади, щодо припинення виплати пенсії за віком та фактична відмова у її поновленні не відповідають вимогам вказаної норми Конституції України.

Оцінюючи спірні правовідносини суд звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина , її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загально обов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 46 Конституція України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні в цілому, ні на окремих територіях Луганської області на теперішній час не запроваджено.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20.03.2003 р. «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 р. № 405/2014.

Вказані Закони не містять будь-яких обмежень прав громадян України щодо пенсійного забезпечення.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 р. № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція, до якого у Луганській області у числі інших населених пунктів, включено м. Луганськ. Отже особи, які переселяються з таких населених пунктів можуть набувати статусу внутрішньо переміщених осіб.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII.

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Однак, вказаний Закон також не містить обмежень права на отримання належних таким особам пенсій.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Єдиним законом, який в Україні регулює пенсійні питання громадян України, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

На теперішній час будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року щодо обмеження права осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади, або набули статусу внутрішньо переміщених осіб, на отримання пенсійних виплат, не вносилися.

Порядок виплати пенсій врегульований статтею 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено порядок та підстави припинення виплати пенсії:

1. Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-VI не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до вказаної статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків відповідачем стосовно позивача не застосований та не доведений.

Доказів того, що судом або Відповідачем приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 1 квітня 2017 року з однієї з вказаних у зазначеній нормі права підстав, не надано.

Доказів того, що раніше видана позивачеві довідка внутрішньо переміщеної особи, або нова довідка, яку позивач надав відповідачеві 19 квітня 2017 року були скасовані у встановленому порядку суду не надано.

Отже, у відповідача не було підстав для призупинення виплати пенсії позивачеві та не поновлення її виплати при наданні позивачем додаткової заяви та нової довідки, а тому дії його в частині призупинення виплати позивачеві пенсії не відповідають вимогам закону.

Також суд вважає, що вказані дії відповідача мають характер дискримінаційних.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ст. 1 Конституції України, визначено що Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

Відповідно до положення ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, а положенням Статті 14 Конвенції визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Згідно практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа Мюллер проти Австрії).

Отже, належна громадянинові України пенсія за віком, яка є виплатою довічною та постійною, у сенсі вказаної Конвенції, є його майном, право власності на яке відповідно до Конституції України є непорушним.

Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Таким чином, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

З огляду на викладене, в діях відповідача явно вбачається відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства, що є ознакою дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Призупинення Відповідачем виплати пенсії позивачу у зв'язку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та в порушення вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» без прийняття рішення про таке припинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого припинення, зроблено протиправно та є дискримінацією за ознакою місця проживання.

Та обставина, що 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України №462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України, на право позивача на отримання належної йому пенсії не впливає, оскільки на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Згідно ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Тому виплата позивачу пенсії підлягає поновленню починаючи з 01.04.2017 року, тобто з часу припинення її виплати.

Згідно статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до абз.10 ч.2 ст.162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Стаття 12 «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII, на яку посилається відповідач у своїй відповіді позивачеві, регулює порядок видачі та підстави для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб. Вона не містить підстав для припинення або призупинення виплати пенсії таким особам.

Доказів того, що щодо позивача мали місце встановлені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для припинення виплати пенсії суду не надано.

Постанова КМУ від 8 червня 2016 р. № 365 « Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, якою затверджені Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, на яку також посилається відповідач, є підзаконним актом, прийнята не на виконання Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» України, а тому вона не може скасовувати положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та встановлювати нові правила виплати пенсій пенсіонерам України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 р., зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України, як актом прямої дії.

Враховуючи, що пенсія за віком - є виплатою довічною та постійною, а вчинені відповідачем дії щодо призупинення виплати пенсії позивачеві без прийняття відповідного рішення, неповідомлення позивача про факт призупинення його пенсії та підстави такого призупинення, не поновлення її виплати, є протиправними та такими, що порушують його конституційне право на пенсію за віком, яке охороняється законом, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги слід задовольнити.

На підставі викладеного, керуючисьст.ст. 158-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та дискримінаційними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Києва поновити виплату пенсії ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) та виплатити виниклу заборгованість.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського адміністративного апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення, а особами які не були присутніми в судовому засіданні, протягом десяти днів з дня отриманні копії постанови.

Суддя: С.В. Ладиченко