Справа № 162/881/17
Суддя: Гладіч Н. І.
Дата ухвалення: 2017-10-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №162/881/17
Номер провадження 2-а/162/286/2017
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

27 жовтня 2017 року смт. Любешів

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Гладіч Н.І.,

за участю секретаря Гичук О.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

провівши попереднє судове засідання по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області про визнання протиправними та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області про визнання протиправними та скасування рішення, в якому просить визнати протиправним та скасувати п.п. 2, 2.1, 2.2 рішення Любешівської селищної ради від 24.07.2015 року № 41/45 „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та надання в оренду на період будівництва одного з обєктів ОСОБА_1, які стосуються передачі йому земельної ділянки на умовах оренди.

Ухвалою судді від 09.10.2017 року відкрито провадження в адміністративній справі.

Під час попереднього судового засідання представники відповідача та у поданому ними запереченні на адміністративний позов заявили клопотання про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, зазначаючи, що з часу прийняття 24.07.2015 року органом місцевого самоврядування оскаржуваного позивачем рішення минули строки позовної давності, передбачені ст. 99 КАС України.

Позивач та його представник в суді заперечили щодо задоволення клопотання представників відповідача про залишення його позову без розгляду.

Розглянувши подане представниками відповідача клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, документи, подані на обґрунтування заявленого клопотання та заперечення на нього, заслухавши думку учасників процесу, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано до суду в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 ст. 99 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Суд звертає увагу, що при визначенні початку цього строку передусім до уваги береться момент, коли особа фактично дізналася про наявність відповідного порушення. Йдеться не про те, коли особа з'ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням, а про те, коли вона дізналася про ці рішення, дії чи бездіяльність.

Суд зазначає, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов поданий після закінчення строків встановлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частиною 2 ст. 100 КАС України встановлено, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позовна заява датована позивачем 05.10.2017 року - у той час коли оскаржуване рішення органом місцевого самоврядування прийняте 24.07.2015 року, оскарження повязує з прийняттям Львівським апеляційним адміністративним судом рішення від 20.10.2015 року по справі № 876/5873/15, яким визнано протиправним та скасовано рішення Любешівської селищної ради Любешівського району № 35/27 від 03.10.2014 року „Про затвердження Положення про порядок надання земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд в смт. Любешів.

Як заявив в суді позивач та його представник момент встановлення порушення його права на безоплатну передачу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка раніше рішенням Любешівської селищної ради від 24.07.2015 року № 41/45 „Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та надання в оренду на період будівництва одного з обєктів ОСОБА_1, яка була надана йому в оренду за його заявою, вони повязують саме з прийняттям Львівським апеляційним адміністративним судом рішення від 20.10.2015 року по справі № 876/5873/15.

Таким чином, з моменту оприлюднення даного рішення в Єдиному реєстрі судових рішень позивач повинен був дізнатися про порушення свого права.

Позивач із заявою про поновлення строку для звернення до суду не звертався, поважні причини пропуску такого строку не вказував. Наведені обставини свідчать про те, що позивач байдуже ставиться до ймовірно порушеного його права.

Під час попереднього судового засідання судом встановлено, що позовна заява подана з пропущенням строку звернення до суду, позивач не заявив клопотання про поновлення такого строку, з позовної заяви та доданих до неї матеріалів підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду не вбачається, відповідач заявив клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у звязку з пропущенням строку звернення до суду, про факт прийняття оскаржуваного рішення позивачу було відомо в день його прийняття і відповідно з цього моменту або з моменту оприлюднення рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2015 року по справі № 876/5873/15 з листопада 2015 року повинен би був відраховуватися шестимісячний строк звернення до суду.

У низці рішень Європейського суду з прав людини зазначено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Осман проти Сполученого Королівства" від 28.10.1998 року зазначено, що обмеження не буде сумісним з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, „якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою.

Так, існування процесуальних строків звернення до суду зумовлене необхідністю дисциплінувати учасників правовідносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігти зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяти стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій та посиленню громадського контролю за владою зі сторони громадян. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах. А крім того, необхідно враховувати, що з плином часу довести чи спростувати певні обставини стає все важче через те, що певні докази втрачаються.

Строк звернення до адміністративного суду за своєю сутністю є аналогом строку позовної давності, який застосовується для цілей цивільного і господарського судочинства.

Показовою в питанні застосування позовної давності в контексті статті 6 конвенції є справа „Grafescolo S.R.L. проти Молдови. В ній компанія-заявник стверджувала, що судовий розгляд був несправедливим, оскільки національні суди не взяли до уваги положення цивільного кодексу країни стосовно позовної давності, які були чинними на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а застосували нові положення ЦК Молдови. Уряд стверджував, що строк позовної давності не міг бути застосований, оскільки національні суди визнали абсолютну недійсність договору купівлі-продажу. У цій справі Суд послався на прецедентне право щодо дотримання вимог стосовно допустимості застосування процесуального закону як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд. Відзначалося, що роль позовної давності має велике значення під час інтерпретації преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство закону, що є обов'язковим для країн, котрі підписали конвенцію. Далі Суд повторює, що стаття 6 документа зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення. (У справі „Руїз Торія проти Іспанії (рішення від 9.12.94) ЄСПЛ установив, що відмова національного суду обґрунтувати відхилення заперечення стосовно спливу строку давності є порушенням цього положення). Суд відзначив у цьому контексті, що строк позовної давності був важливим аргументом, і якщо б він був узятий до уваги, то це, можливо, привело до відмови в позові. Попри це, Верховний суд Молдови не назвав жодних причин того, чому він не зважив на цей аргумент. У світлі викладеного ЄСПЛ дійшов висновку, що судовий розгляд не був справедливим, а отже, мало місце порушення статті 6 конвенції.

Таким чином, однією з вимог дотримання статті 6 конвенції є обґрунтованість судового рішення, що, до речі, передбачено й національним законодавством (статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства). Із цього випливає, що суди не повинні ігнорувати наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку на звернення до суду і належним чином обґрунтовувати причини її незастосування.

У зв'язку цим, суд, враховуючи, що позивач не пояснив причини пропуску строку на оскарження близько півтора року, дійшов висновку щодо залишення позову без розгляду, що узгоджується із правомірною метою, а саме дотримання вимог процесуального закону як важливого аспекту права на справедливий судовий розгляд.

Окрім цього, суд зазначає що при прийнятті рішення за результатами розгляду клопотання про залишення позовної заяви без розгляду необхідно враховувати, зокрема те, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Плахтєєв та Плахтєєва проти України зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено право на суд, одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом. Однак, це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності. Якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, суд має з'ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (рішення ЄСПЛ у справах „Стаббігс та ін.. проти Великобританії від 22.10.1996 року, „Девеер проти Бельгії від 27.02.1980 року).

Крім того, суд враховує правову позицію висловлену у рішенні по справі „Іліан проти Туреччини згідно якої, правило встановлення обмежень доступу до суду, у зв'язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Отже, беручи до уваги наведене, суд приходить висновку, що позивачем пропущено встановлений ч. 2 ст. 99 КАС України шестимісячний строк звернення до суду, а підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними не встановлено і позивач при зверненні до суду з даним адміністративним позовом не ставить питання щодо визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними та поновлення такого строку.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Згідно з ч. 2 ст. 100 КАС України, позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Керуючись ст. ст. 99, 100, 155, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Любешівської селищної ради Любешівського району Волинської області про визнання протиправними та скасування рішення- залишити без розгляду.

Повернути ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень, сплачений за квитанцією №57 від 10.05.2017 року.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Любешівський районний суд протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали, а особою, яка брала участь у справі але не була присутня під час проголошення ухвали - з дня отримання нею копії ухвали.

Головуючий: