Справа № 818/437/17
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 р. Справа № 818/437/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Тацій Л.В. , Григорова А.М.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Шосткінської об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.06.2017р. по справі № 818/437/17

за позовом ОСОБА_1

до Шосткінської об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Сумській області

про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним і скасувати наказ начальника Шосткинської ОДПІ від 30.10.2015 року №43-о про звільнення з посади, поновити його на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу організації та супроводження перевірок платників податків управління податкового аудиту Шосткинської об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області, стягнути з відповідача середній заробіток за час перебування на строковій військовій службі в період з 02.11.2015 по 10.11.2016 року.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 06.06.17р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним і скасовано наказ Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області від 30 жовтня 2015 року № 43-о про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового аудиту Шосткинської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового аудиту Шосткинської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області.

Стягнуто з Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час перебування на війській службі в розмірі 42016 грн.

Звернуто до негайного виконання постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та присудження виплати заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3878грн.40 коп.

Стягнуто з Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час перебування на військовій службі у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3878грн. 40коп.

Шосткинська ОДПІ Головного управління ДФС у Сумській області, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу , вважає висновки суду такими , що не відповідають обставинам справи , порушено норми матеріального та процесуального права , а саме : ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду; п.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої кожна сторонами повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги; ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України щодо оцінки доказів - оцінка судом доказів повинна ґрунтуватися на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим; п. 3 ст. 36, ч. З ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу», не застосовано абз. 10 ст. 1 Закону України «Про оборону України», абз. 4 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указ Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», затверджений Законом України від 15.01.2015 року, п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9. Просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.06.17р. , прийняти нову , якою відмовити у задоволенні позовних вимог .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи у їх сукупності та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що в період часу з 17.12.2013 по 30.10.2015 працював на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу організації та супроводження перевірок платників податків управління податкового аудиту Шосткинської об"єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області. Наказом начальника Шосткинської ОДПІ від 30.10.2015 року позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 3 ст.36 Кодексу законів про працю України .

Позивач не погоджується з вказаним наказом про звільнення.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що звільнення позивача є незаконним у зв'язку з недотриманням відповідачем гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог , виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність, встановлюють гарантії військовослужбовцям, реалізуючи таким чином вищезгадані положення Конституції України.

Так, Законом України «Про військовий обов'язок і військову службу» регулюються відносин між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни.

Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне (продовольче, речове), грошове забезпечення (компенсацію за піднайом жилого приміщення), охорону здоров'я та безоплатне лікування.

Держава забезпечує соціальну та професійну адаптацію військовослужбовців, які звільняються з військової служби.

За всіма громадянами, які призвані під час мобілізації на військову службу, гарантовано зберігаються місце роботи, посада, середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Одночасно вони отримують грошове забезпечення як військовослужбовці.

Військовозобов'язані, які були призвані на військову службу під час мобілізації, в особливий період, набувають нового юридичного статусу - військовослужбовці, внаслідок чого на них розповсюджуються пільги, передбачені Законами України «Про військовий обов'язок і військову службу», «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей», та інших нормативно-правових актів.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналогічне зазначено і у ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, дія особливого періоду, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Тобто, в умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

Загальновідомим є факт, що 17 березня 2014 року виконуючим обов'язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ.

Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18 березня 2014 року.

Відповідно до пункту 3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов'язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.

Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу в.о. Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 становила 45 діб: з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року.

Указом виконуючого обов'язки Президента України від 6 травня 2014 року №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України № 1240-VІІ від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу В.о. Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 становила 45 діб: з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року.

Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 22 липня 2014 № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 становила 45 діб: з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 становила 210 діб: з 20 січня 201 року по 22 серпня 2015 року.

Крім того, Указами Президента України: від 12 червня 2015 року № 328/2015 звільнено з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію»; від 25 березня 2016 року № 11/2016 звільнено в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2017 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15; від 24 червня 2016 року № 271/2016 звільнено в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час другої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15; від 26 вересня 2016 року № 411/2016 звільнено в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2016 року № 15.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що особливий період (період мобілізації) в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року, та по закінченню строку, на який було оголошено проведення кожної хвилі часткової мобілізації, Президентом України було видано Укази про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, по зазначених Указах Президента України про часткову мобілізацію.

Тобто, саме Укази Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014, 06 травня 2014 року № 454/2014, 22 липня 2014 року № 607/2014, 15 січня 2015 року №15 про часткову мобілізацію, та Укази Президента України про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, від 12 червня 2015 року № 328/2015, 25 березня 2016 року № 11/2016, 24 червня 2016 року № 271/2016, 26 вересня 2016 року № 411/2016 про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, містять чітке визначення тривалості особливого періоду, який розпочинається з моменту видання Президентом України Указів про часткову мобілізацію, із зазначенням тривалості проведення часткової мобілізації (від 17.03.2014 № 303/2014, 06.05.2014 № 454/2014, 22.07.2014 № 607/2014, 15.01.2015 №15), та відповідно закінчується з виданням Президентом України Указів про звільнення в запас військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації, на особливий період (12.06.2015 № 328/2015, 25.03.2016 № 11/2016, 24.06.2016 № 271/2016, 26.09.2016 № 411/2016).

Листом Міністерства оборони України №322/2/8417 від 01.10.15 року щодо особливого періоду повідомляється, що особливий період в Україні настав з 17.03.2014 року, на підставі Указу Президента України №303/2014 від 17.03.14 року «Про часткову мобілізацію», та триває і на сьогоднішній час, а його скасування буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

Підставою для надання таких гарантій працівникові є повістка військового комісаріату про призов працівника на військову службу.

Згідно частини другої, третьої статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності (зміни внесені Законом України від 27.03.2014 № 1169-VII, які набрали чинності з 01.04.2014).

Також , внесено зміни до статті 119 Кодексу законів про працю України, а саме встановлено, що працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку.

Відповідно до Закону України від 15.01.2015 № 116-VIII, який набрав чинності 08.02.2015, частину 2 статті 39 зазначеного Закону, викладено у новій редакції, відповідно до якої за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Вказаними нормами не передбачено винятків/виключень щодо можливості звільнення особи, яка призвана на військову службу під час мобілізації на особливий період, відповідно до вимог цього Закону.

Системний аналіз вказаних спеціальних норм дає підстави для висновку, що у разі, якщо особа вже призвана на військову службу під час мобілізації на особливий період, що має місце в даному випадку, вказана особа, незалежно від попередньо займаної посади (місця роботи), надалі не може бути звільнена з посади у строк раніше ніж через рік, незалежно від виникнення у подальшому (після мобілізації) підстав для звільнення, що належить до визначених Конституцією України додаткових конституційних гарантій військовослужбовцям при виконанні конституційного обов'язку при проходженні державної служби особливого характеру, які не можуть бути обмежені в силу наведених вище норм Конституції України.

Закон України «Про військовий обов'язок і військову службу» є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу. І саме цей Закон визначав гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку на час перебування його на строковій військовій службі.

Тому, вирішуючи питання щодо звільнення із займаної посади у зв'язку з призовом на строкову військову службу, позивач повинен був в першу чергу керуватись частиною другою статті 39 Закону № 2232-XII, який закріплював збереження за позивачем займаної посади та середньомісячного заробітку протягом одного року, а не пунктом третім частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, на день звільнення позивача - 30.10.2015 року на нього поширювалися гарантії, передбачені ч.3 ст.119 Кодексу Законів про працю України та статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» і відповідачем мало бути збережене його місце роботи , посада і середній заробіток.

Відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу про звільнення позивача вищевикладене не враховано, а відтак такий наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування наказу Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області від 30 жовтня 2015 року № 43-о про звільнення ОСОБА_1 з посади головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків управління податкового аудиту Шосткинської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області, оскільки такий не відповідає критеріям, встановленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Однак , колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час перебування на військовій службі, оскільки така вимога є передчасною , виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 235 КЗпП України суд вирішуючи питання про поновлення на роботі одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У суду відсутні підстави вважати , що Шосткинська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Сумській області не виконає вимоги ч.3 ст.119 Кодексу Законів про працю України та статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» щодо нарахування позивачу середнього заробітку за час проходження ним служби.

Враховуючи вищенаведене , колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції частковому скасуванню в частині задоволення позовних про стягнення середнього заробітку за час перебування на військовій службі відповідно положень ст. 202 КАС України.

В іншій частині постанова суду першої інстанції постанова суду першої інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.200 КАС України є підставою для залишення постанови суду першої інстанції в цій частині - без змін.

Доводи апелянта з посиланням на те , що дію ст. 119 Кодексу Законів про працю України поширено лише на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 р. були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 р. N 303 "Про часткову мобілізацію", згідно із Законом України "Про внесення зімн до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20.05.2014 р. N 1275-VІІ є помилковими, оскільки категорією працівників, що призвані на строкову військову службу частину 3 ст.119 КЗпП доповнено значно пізніше, а саме Законом України " Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" №433-VIII від 14 травня 2015 року.

Також, не приймаються до уваги доводи апелянта з посиланням на те , що в даному випадку звільнення з роботи було волевиявленням працівника, оформленим його заявою, оскільки розірвання трудового договору з ініціативи працівника можливе лише у випадках, передбачених статтями 38, 39 Кодексу законів про працю України, а підставою звільнення, вказаною в заяві, за п.3 ст.36 Кодексу є призов на військову службу, тобто обв"язок, покладений на працівника ст.65 Конституцією України та Законом України "Про військовий обов"язок і військову службу", тобто припинення трудового не залежить від волевиявлення працівника, підставою для такого звільнення в даному випадку є повістка Шосткинського ОМВК ( а.с.32).

Доводи апелянта з посиланням на безпідставне незастосування судом першої інстанції до даного позову вимог ст. 100 КАС України є помилковими , виходячи з наступного.

Так , при зверненні з позовом ОСОБА_1 подав клопотання про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що після звільнення його з роботи 30.10.2015 , він 02.11.2015 прибув на збірний пункт та відбув за місцем проходження служби. Під час проходження служби не мав можливості підготувати та подати позов. Звільнився зі служби 11.11.2016 року, а 09.12.2016 року подав позовну заяву до Шосткинського міськрайонного суду в порядку цивільного судочинства. Суд прийняв до провадження позов, а 24.02.2017 року своєю ухвалою закрив провадження у справі, оскільки позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Позивач 28.02.2017 року подав адміністративний позов до Шосткинського міськрайонного суду, який 01 березня 2017 року ухвалою повернув позов у зв"язку з непідсудністю цьому суду. Ухвалу позивач отримав лише 24 березня 2017 року, що підтверджується довідкою поштового відділення. 27 березня 2017 року подав адміністративний позов до Сумського окружного адміністратвиного суду, надіславши його поштою.

Відповідно до ч.2 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.99 Кодексу для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Частиною 1 ст. 100 цього Кодексу визначено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів вважає , що причини пропуску позивачем строку звернення до суду, наведені в клопотанні є поважними, оскільки проходження військової служби, повязане з певними обмеженнями для військовослужбовців, крім того, поданий ним позов в порядку цивільного судочинства тривалий час знаходився на розгляді у Шосткинському міськрайсуді, що також в певній мірі вплинуло на впевненість позивача у правильності визначення підсудності при зверненні до суду з позов.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Шосткінської об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Сумській області задовольнити частково.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.06.2017р. по справі № 818/437/17 скасувати в частині стягнення з Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час перебування на війській службі в розмірі 42016 грн.

В цій частині прийняти нову постанову , якою в задовленні позову відмовити.

Скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.06.2017р. по справі № 818/437/17в частині звернення до негайного виконання постанови суди в частині присудження виплати заробітку у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3878грн.40 коп. та стягнення з Шосткинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час перебування на військовій службі у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 3878грн. 40коп.

В іншій частині постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.06.2017р. по справі № 818/437/17 залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло З.Г.
Судді(підпис) (підпис) Тацій Л.В. Григоров А.М.
Повний текст постанови виготовлений 24.10.2017 р.