Справа № 821/448/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 821/448/17

Категорія: 14 Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

апелянта ОСОБА_1

представника апелянта Димченко О.П.

представника позивача Гелетія Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 15 травня 2017 року по справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення невідшкодованої майнової шкоди в розмірі 25 782,82 грн., -

ВСТАНОВВИ:
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 15 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постановою від 15 травня 2017 року, ухваленою в порядку письмового провадження, Херсонський окружний адміністративний суд задовольнив позов в повному обсязі та стягнув з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 суму невідшкодованої шкоди у розмірі 25782 (двадцять п`ять тисяч сімсот вісімдесят дві) грн. 82 коп.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

Так апелянт зазначає, що суд першої інстанції повинен був відкласти судовий розгляд справи відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 128 КАС України, оскільки він як відповідач, який не є суб`єктом владних повноважень надав заяву про відкладення розгляду справи, оскільки в матеріалах справи були відсутні докази на підтвердження наявності його вини.

Також апелянт вважає, що внаслідок не надання позивачем відомостей про приймання ним матеріальних цінностей, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для стягнення коштів у відшкодування матеріальної шкоди.

Військова частина НОМЕР_1 надала письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову без змін.

Ухвалюючи постанову про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що зазначений спір віднесений до адміністративної юрисдикції, а матеріалами справи підтверджені правові підстави для задоволення позовних вимог та для стягнення з відповідача суми невідшкодованої майнової шкоди в розмірі 25 782,82 грн. внаслідок відсутності доказів відшкодування відповідачем завданої матеріальної шкоди у добровільному порядку.

При цьому суд першої інстанції послався на ст. 19 Конституції України, на пункти 2, 3, 8, 17, 19, 21, 23, 37 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року № 243/95-ВР, яким визначені підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково.

Апеляційний суд встановив, що предметом спору в цій справі є стягнення з ОСОБА_1 , колишнього військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , суми невідшкодованої майнової шкоди в розмірі 25 782,82 грн., завданої відповідачем військовій частині НОМЕР_1 під час проходження військової служби.

Апеляційний суд погоджується із застосуванням судом першої інстанції до спірних правовідносин Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджене Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23.06.1995 року, та у преамбулі якого зазначено, що відповідно до Конституції (Основного Закону) України та інших актів законодавства України військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді. Особи, які посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягаються до матеріальної відповідальності. Притягнення до матеріальної відповідальності не звільняє від дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до матеріалів справи (а.с. 40-42) наказом командира військової частин НОМЕР_1 від 29.09.2016 року № 1911 «Про підсумки розслідування за фактом заподіяння матеріальної шкоди» кочегара польової лазні взводу забезпечення групи матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 притягнуто до матеріальної відповідальності та стягнуто з нього кошти у розмірі завданих збитків в сумі 26 020,32 грн.

Наказом командира військової частин НОМЕР_1 від 04.10.2016 року № 124-РС (а.с. 43) молодший сержант ОСОБА_1 , кочегар польової лазні взводу забезпечення групи матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільнений у запас за п. 1 підпунктом «е» (через службову невідповідність).

Також відповідно до матеріалів справи витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.12.2016 року № 263 (а.с. 8) молодший сержант ОСОБА_1 , кочегар польової лазні взводу забезпечення групи матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільнений з військової частини в запас наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 04.10.2016 року, через службову невідповідність, вважається таким, що з 01.12.2016 року здав справи та посаду, з 01.12.2016 року виключений зі списків особового складу частини, зі всіх списків забезпечення.

Відповідно до п. 32. Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджене Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23.06.1995 року, на притягнутих до матеріальної відповідальності звільнених з військової служби військовослужбовців і військовозобов`язаних після закінчення зборів, які не відшкодували заподіяної ними державі шкоди, в 10-денний термін після дня вибуття їх з військової частини до суду за місцем їх постійного проживання (роботи) надсилаються виконавчі написи органів, що виконують нотаріальні дії. Для отримання виконавчого напису командир (начальник) військової частини подає органам, що виконують нотаріальні дії, довідки про суму заборгованості, яка підлягає стягненню.

При цьому пунктом 31 зазначеного Положення, встановлено, що у разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Таким чином, у будь-якому випадку (п. 31 чи п. 32 Положення), військова частина має діяти не як суб`єкт владних повноважень у публічно-правових відносинах щодо проходження публічної служби, а як особа у цивільно-правових відносинах, дії якої спрямовані на відшкодування завданої шкоди, що узгоджується з приписами ч. 3 ст. 17 Цивільного кодексу України, відповідно до якої орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом

Оскільки жодним законом не встановлено право військової частини на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства з такими вимогами, як стягнення невідшкодованої шкоди, в той час як ст. 50 КАС України встановлено право звернення суб`єкта владних повноважень до адміністративного суду у випадках встановлених законом, враховуючи чітко встановлені Положенням дії військових частин, та те, що до розгляду в порядку цивільного судочинства підлягають спори щодо «інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства» (ч. 1 ст. 15 ЦПК), апеляційний суд дійшов висновку, що спір, який виник між сторонами є цивільним та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги ні Постанову Пленуму Вищого адміністративного Суду України № 8 від 20.05.2013 року, на яку послався позивач, ні Постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року №12, оскільки в кожній з цих постанов зазначено, що спірні правовідносини з приводу відшкодування матеріальної шкоди, завданої під час проходження військової службі, мають вирішуватись в порядку адміністративного судочинства та, відповідно, в порядку цивільного судочинства. За таких самих підстав, апеляційний суд не приймає до уваги ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.01.2017 року у справі № 490/12582/16-ц про відмову у відкритті провадження в цивільній справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди (а.с. 57).
Проте апеляційний суд зазначає, що спір який виник між сторонами у справі стосується майнових прав позивача та майнових обов`язків відповідача фізичної особи.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем ? орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1?4 частини четвертої статті 50 КАС свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб`єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб`єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 КАС дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов`язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини четвертої статті 50 КАС суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

За змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об`єктами цивільних прав, позов заявлений до фізичної особи про стягнення грошових коштів, Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджене Постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23.06.1995 року, зазначає звернення з такими вимогами до суду шляхом подання цивільного позову, іншого звернення, зокрема до адміністративного суду, цим положенням не передбачено, проте передбачені дії щодо видання виконавчого напису, які також не є діями суб`єкту владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

За таких обставин, апеляційний суд встановив помилковість висновків суду першої інстанції щодо поширення на спірні правовідносини юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції допустив помилкове застосування процесуального права, у зв`язку з чим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157, ч. 1 ст. 202 КАС України, апеляційна скарга має бути задоволена частково, оскаржена постанова скасована, а провадження у справі закрито.

Керуючись ст. 2, 11, 17, п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 195, 196, п. 4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203, ст. ст. 206, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 15 травня 2017 року скасувати, провадження у справі закрити.

Роз`яснити військовій частині НОМЕР_1 право звернення з цим позовом в порядку цивільного судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець