Справа № 815/3927/17
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3927/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого по справі судді Бжассо Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання рішення неправомірним та зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, за результатом розгляду якого позивач просить суд: рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 54 від 21.03.2017 року про відмову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнати неправомірним та скасувати; зобовязати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову представник позивача зазначив, що 28.03.2017 року громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга отримав повідомлення № 5/1 - 78/1 від 21.03.2017 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 54 від 21.03.2017 року.

Рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській і області № 54 від 21.03.2017 року представник позивача вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки ГУ ДМС України в Одеській області не прийняло до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності ОСОБА_4 та інформацію по країні походження позивача.

Представник позивача до судового засідання не зявився, належним чином та своєчасно повідомлявся про дату,час і місце судового розгляду. 04.10.2017 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача до судового засідання не зявився, належним чином та своєчасно повідомлявся про дату,час і місце судового розгляду. 23.08.2017 року від представника відповідача надійшли письмові заперечення на адміністративний позов, згідно з якими Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов та вважає, що заява позивача не відповідає вимогам п.1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження на підставі ч.4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, та особову справу позивача, суд дійшов наступного висновку.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, анголець (бакуну), неодружений, віросповідання іслам (шиїт), рідна мова португальська, володіє українською, фіоте, іспанською мовами та російською на початковому рівні.

16.03.2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з тим, що уряд ОСОБА_4 зруйнував село, в якому народився позивач, через те, що люди, які там проживають вважаються повстанцями. Позивач зазначає, що просить українську владу допомогти отримати всі необхідні документи, щоб легалізуватися.

Згідно з анкетою позивача, що складена 20.03.2017 року, на посвідчення особи ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга надав копію паспортного документа № 1618658, що виданий Службою міграції та Іноземних справ Лаунда 15.05.2014 року, дійсний до 15.05.2019 року, оригінал загубив біля вул. Каманіна.

Судом встановлено, що 21.10.2010 року покинув країну постійного проживання на підставі навчальної візи та літаками м. Луганда (ОСОБА_3) м. Кіншаса (ДР Конго) м. Брюссель (Бельгія) м. Київ (Україна) потрапив приблизно 22-23 жовтня до України.

Щодо причин виїзду з ОСОБА_4 позивач зазначив, що хотів мати диплом вищої освіти з іншої країни. Вирішив навчатись в Україні, оскільки можна було легко отримати візу. Навчався в Івано-Франківську. До ОСОБА_4 не може повернутися через політичні проблеми, оскільки місто, в якому проживав позивач, є найбагатшим в ОСОБА_3, там найбільший видобуток нафти й газу. Місто завжди боролось за незалежність, там йде війна, але у світі про таку війну взагалі не чули. ОСОБА_4 невигідно, щоб м. Кабінда стало незалежним. Батько позивач є членом соціальної групи людей «Флек Фак», яке є офіційним угрупуванням. Щоб стати членом цього угрупування потрібно народитися у м. Кабінда та боротись за цю землю. Батько позивача є членом цієї групи, коли президент дізнався про це, батько позивача був вимушений виїхати за кордон. Позивач вказує, що оскільки шукають його батька, то шукають і його самого, оскільки це такий менталітет. Раніше батько присилав гроші позивачу на навчання, а коли сталася у 2016 році така ситуація, він перестав висилати кошти, і позивач не зміг оплатити другий семестр навчання на магістратурі. Тому позивач вимушений був залишитись на території України бо добре знає мову і цю країну.

Позивач також зазначив, що він особисто не є членом жодної політичної, релігійної або громадської організації.

Як зазначено в анкеті, до позивача не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобовязаний. В інцидентах із застосуванням насильства, що повязано з расовою,національною, релігійною належністю, політичними поглядами участь не брав.

21.03.2017 року з позивачем було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол.

Так, під час співбесіди позивач повідомив, що йому невідомо в якому статусі на даний час перебуває його батько, оскільки вони рідко спілкуються, батько іноді телефонує позивачу, проте про це вони не говорили.

Також, позивач зазначив, що в ОСОБА_3 залишилися люди з його району.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга на території України навчався в Вінницькому національному технічному університеті (курс на підготовчому відділенні) та в Івано-Франківському національному технічному університеті нафти й газу (факультеті видобування нафти й газу, буріння).

Позивач зазначив, що не звертався за посольства країни громадянської належності у звязку з тим, що воно знаходиться в Росії і через свого батька, оскільки за африканським менталітетом, якщо батьку позивача захочуть зробити боляче, то через позивача.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга зазначив, що не може повернутися на Батьківщину, бо його життю буде щось загрожувати, бо його батько є членом групи, що бореться за незалежність міста, якщо він повернеться, люди можуть почати говорити, що позивач не погоджується з президентом, і, навіть, можуть вбити.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга вказав, що особисто йому жодних погроз не надходило.

Позивач пояснив, що війна у його місті проявляється у вигляді сперечань за територію, що відбувається постійно, він не має можливість повернутися на даний час до Аногли, оскільки не має коштів, проте в подальшому мріє повернутися на Батьківщину та працювати у своєму місті.

21.03.2017 року відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

В висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов визначених п.п.1,13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

28.03.2017 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту на підставі наказу № 54 від 21.03.2017 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4, 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_5 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Дослідивши матеріали особової справи позивача та враховуючи інформацію про країні походження, що досліджувалася відповідачем та інформацію, що надана представником позивача, суд приходить висновку про правомірність та законність дій відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки, на думку суду, відомості, що були повідомлені позивачем свідчать про відсутність умов, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Позивач не зазначає, що саме загрожує його життю у випадку повернення до ОСОБА_4, доводи щодо участі його батька в угрупуванні «ФЛЕК ФАК», що в подальшому призвело до необхідності покинути ОСОБА_3 через переслідування ОСОБА_4, нічим взагалі не підтверджені. Крім того суд наголошує, що сам позивач неодноразово зазначав, що особисто до нього жодних погроз чи переслідувань на території ОСОБА_4 не було. Суд також враховує посилання представника відповідача на інформацію по країні походження від 08.12.2015 року, згідно з якою останні відомі атаки «ФЛЕК» були в грудні 2014 року, де постраждали декілька людей. Військові, схоже, були замінені вченими та юристами у головному русі за виокремлення Кабінди.

Крім того, суд зазначає, що позивач 15.05.2014 року був документований в службі Міграції та Іноземних справ Луанда документом, що вказує на відсутність елементу переслідування ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга з боку державної влади ОСОБА_4.

Судом встановлено, що у період з 2003 по 2008 рік позивач навчався у м. Луанда в коледжі ОСОБА_6 Сосего, який закінчив з отриманням сертифікату, що спростовує доводи позивача відносно того, що особи, які проживають у м. Кабінда, з народження вважаються повстанцями та переслідуються владою.

До позивача не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобовязаний. Позивач не був членом політичних, релігійних, військових,громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що повязано з расовою,національною, релігійною належністю, політичними поглядами участь не брав. На території ОСОБА_4 ніякої шкоди та переслідувань не зазнавав.

З огляду на анкету та протокол співбесіди, позивач прагне легально проживати на території України, оскільки він інженер і йому не приємно бути на території України нелегально.

Проте, на думку суду, прагнення кращого життя, відсутність коштів на навчання та на повернення на Батьківщину, а також небажання нелегально проживати на території України, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 54 від 21.03.2017 року, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законними та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 14, 70, 71, 86, 128, 159-164, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Банганга до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання рішення неправомірним та зобовязання вчинити певні дії.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Н.В.Бжассо