Справа № 826/7964/17
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7964/17 Головуючий у 1-й інстанції: Вєкуа Н.Г. Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
У Х В А Л А

Іменем України

17 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення начальника Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області полковника Дідуха П.О. від 16.05.2017 року №60/16-5307 щодо відмови ОСОБА_2 в задоволенні письмового рапорту від 03.05.2017 року про надання соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- зобов'язати суб'єкта владних повноважень - Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області задовольнити рапорт позивача від 03.05.2017 року та надати полковнику ОСОБА_2 соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з 06.10.1999 року проходить військову службу в органах Служби безпеки України та є кадровим офіцером, має військове звання полковник. Відповідно до наказу Голови СБУ, 16.05.2014 року переведений з Центрального управління СБУ (м. Київ) для подальшого проходження військової служби до Управління Служби безпеки в Івано-Франківській області на посаду першого заступника начальника Управління.

Наказом Голови СБУ №10/12-ОС від 23.10.2014 року полковника ОСОБА_2 зараховано у розпорядження начальника УСБУ в Івано-Франківській області по посаді першого заступника начальника Управління за підпунктом "б" (проведення організаційних заходів) пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України. У зв'язку із застосуванням до полковника ОСОБА_2 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади", підставу зарахування його в розпорядження навальника УСБУ в Івано-Франківській області змінено за підпунктом "ж" пункту 49 ( у зв'язку із застосуванням до військовослужбовця заборон, передбачених Законом України "Про очищення влади".

03 травня 2017 року позивач з письмовим рапортом звернувся до начальника УСБУ в Івано-Франківській області полковника Дідуха П.О. щодо надання йому відповідно до п.53 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007 (надалі Положення), соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з правом відбування її у м. Києві по місцю проживання сім'ї.

В обґрунтування мотивів звернення з рапортом, ОСОБА_2 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в нього народилася дитина ОСОБА_4. Водночас в листопаді 2014 року його внесено в Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" та встановлено заборону протягом 10 років займати посади в органах державної влади, зокрема в СБУ. У подальшому, відповідно до наказу Голови СБУ від 23.01.2008 №35/ДСК (із змінами і доповненнями, внесеними наказом №344/ДСК-2016), нарахування і виплата останньому грошового забезпечення повністю припинені з серпня 2016 року Таким чинному нього відсутні доходи для утримання сім'ї і лише дружина ОСОБА_5 має трудове джерело доходу у вигляді щомісячної заробітної плати.

У відповідь на вищевказаний рапорт, начальник УСБУ в Івано-Франківській області полковник Дідух П.О. листом №60/16-5307 від 16.05.2017 року повідомив ОСОБА_2, що на даний час відсутні правові підстави для надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому, такий висновок відповідача мотивований тим, що у відповідності до статті 10-1 пункту 19 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що надання військовослужбовцям у періодах, передбачених пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більше як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. Зазначив, що аналогічна норма встановлена частиною 3 пункту 88-4 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262 , відповідно до якого в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються щорічні основні відпустки, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям у зазначений період інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії припиняється".

Не погодившись з правомірністю дій відповідача щодо ненадання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що станом на момент подання рапорту, а саме 03.05.2017 року та на момент розгляду рапорту позивача про надання відпустки по догляду за дитиною, а саме 16.05.2017 року, особливий період в Україні не діяв, а отже у відповідача не було правових підстав для відмови в задоволенні рапорту про надання позивачу соціальної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ (далі Закон №2011) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі відповідно до Конституції України.

В силу вимог ст.1 цього закону соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 24 Конституції України передбачає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознакою статі. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Відповідно до ст.1-2 Закону №2011 військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Приписами ч. 5 ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров'я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Згідно з ч.8 ст.10-1 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки».

Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов'язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період визначено Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 року №1262 (далі по тексту Положення №1262).

Статтею 53 цього Положення встановлено, що у мирний час військовослужбовцям Служби безпеки України надаються, між іншим, соціальні відпустки: у зв'язку з вагітністю та пологами; для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

В силу вимог п.60 Положення №1262 додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються військовослужбовцям відповідно до Закону України «Про відпустки».

Згідно з ст.18 Закону України «Про відпустки» після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Частиною сьомою статті 179 Кодексу законів про працю України встановлено право використання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку повністю або частинами, зокрема, батьком дитини. Ця норма кореспондується з положенням статті 20 Закону України «Про відпустки», якою визначено порядок надання соціальних відпусток.

Відповідно до ч. 4 цієї статті, особам, зазначеним у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про відпустки» (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Також пунктом 6.11 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженою наказом СБУ та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.12.2008 року за № 1323/16014, встановлено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається військовослужбовцям-жінкам за їх бажанням повністю або частинами, а також і військовослужбовцям-чоловікам у такому самому порядку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відмовляючи в задоволенні рапорту ОСОБА_2 від 03.05.2017 року про надання соціальної відпустки для догляду за дитиною та досягнення нею трирічного віку, відповідач посилався на те, що відповідно до ч. 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Отже, відмова позивачу в наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення ними трирічного віку мотивована тим, що надання чоловікам таких відпусток в особливий період припиняється.

Судова колегія не погоджується із таким твердженням відповідача, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, статтею 1 Закону України «Про оборону України» № 1932 від 06.12.1991 року визначено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз.4 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.

17.03.2014 Виконуючим обов'язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03 2014 № 1126-VІІ. Згідно з п.8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України "Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18.03.2014.

Відповідно до п.3 зазначеного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Таким чином, з 18.03.2014 в Україні, відповідно до абз.11 ст.1 Закону України «Про оборону України» та абз.4 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», настав особливий період, тривалість якого пов'язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено п.3 Указу, тобто 45 діб.

Отже, тривалість особливого періоду становила 45 діб: з 18.03.2014 по 02.05.2014.

Указом Виконуючого обов'язки Президента України від 06.05.2014 №454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України №1240-VІІ від 06.05.2014, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07.05.2014, отже, тривалість особливого періоду відповідно до цього Указу становила 45 діб: з 07.05.2014 по 21.06.2014.

Указом Президента України від 21.07.2014 №607/2014, який затверджено Законом України від 22.07.2014 №1595-VІІ, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 22.07.2014 №1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24.07.2014, отже, тривалість особливого періоду відповідно до цього становила 45 діб: з 24.07.2014 по 07.09.2014.

Указом Президента України від 14.01.2015 №15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 № 113-VІІІ, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 15.01.2015 №113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20.01.2015. Отже, тривалість особливого періоду відповідно до цього Указу становила 210 діб: з 20.01.2015 по 22.08.2015 року.

Таким чином, період часу, протягом якого було оголошено мобілізацію вказаним Указом сплив ще у 2015 році, а оскільки пізніше рішень про мобілізацію не приймалось, тож висновок про те, що в Україні триває особливий період є помилковим та таким, що суперечить нормам чинного законодавства.

Чинне законодавство не пов'язує закінчення особливого періоду з прийняттям рішення про демобілізацію, оскільки відповідно до положень Закону № 1932 особливий період охоплює час мобілізації, яка в Україні закінчилась за закінченням 210-денного терміну, починаючи з 20.01.2015 року.

Разом з тим, доказів існування на час звернення позивача з заявою про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку особливого періоду у розуміння цього Закону відповідачем надано не було.

Таким чином, станом на момент подання рапорту, а саме 03.05.2017 року та на момент розгляду рапорту позивача про надання відпустки по догляду за дитиною, а саме 16.05.2017 року, особливий період в Україні не діяв.

З урахуванням наведених обставин справи та норм чинного законодавства, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Івано-Франківській області - залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма