Справа № 425/1622/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Романовський Є.О.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року справа № 425/1622/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді: Ястребової Л.В, суддів Васильєвої І.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 серпня 2017 року у справі № 425/1622/17 за позовом ОСОБА_2 до Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_2 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (надалі відповідач, Управління) про визнання протипраними та дискримінаційними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії, зобовязання відповідача поновити виплату та виплатити виниклу заборгованість (а.с. 1-4).

Постановою Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 серпня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати з 01 лютого 2017 року пенсії за віком ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: м. Луганськ, вул.. Московська, 105; ІПН - НОМЕР_1).

Зобов'язано Рубіжанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області з 01 лютого 2017 року відновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: м. Луганськ, вул.. Московська, 105; ІПН - НОМЕР_1) та сплатити виниклу заборгованість.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України постанова суду виконується негайно у межах суми стягнення за один місяць (а.с. 45-49).

Відповідач, вважаючи вищезазначене судове рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до пп. 4,5 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365, соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що на підставі листа УПСЗН Рубіжанської міської ради у звязку із скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, повязаною з відсутністю за місцем проживання одержувачем пенсії виплату пенсії ОСОБА_3 призупинено з 01.02.2017 року (а.с. 51-52).

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів встановила наступне.

07 жовтня 2014 позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача про призначення/перерахунок пенсії з віком (а.с. 27).

На підставі розрахунку стажу, розпорядженням відповідача від 08.10.2014 року № 3007 позивачу призначена пенсія за віком з 01.08.2014 довічно (а.с. 25).

Протоколом від 15.10.2014 року позивачу нараховано пенсію у розмірі 5 075,37 грн. за період з серпня 2014 року по жовтень 2014 року (а.с. 30).

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Рубіжанської міської ради від 25 грудня 2014 року № 917003218 є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає за адресою: пр-т Московський, б. 12аАДРЕСА_1, 93011 (а.с. 31).

25 грудня 2015 року УПСЗН Рубіжанської міської ради надіслало до начальника управління пенсійного фонду України м. Рубіжне інформацію щодо зняття з обліку, в якій повідомило, що на підставі листа Рубіжанського міського відділу Управління ДМС України від 21.11.2015 року № 28/2629 в єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб були зняті з обліку 24.11.2015 року громадяни, які не знаходились за місцем фактичного проживання, серед яких був також ОСОБА_2 (а.с. 32).

В подальшому, 10 лютого 2017 року, УПСЗН Рубіжанської міської ради позивачу видано нову довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 917011131 із зазначенням фактичного місця проживання: пр-т Московський, б. 12а, кв. 42, м. Рубіжне -12, 93012 (а.с. 34).

Того ж дня, 10.02.2016 року Управлінням прийнято Розпорядження 151504, яким позивачу з 01.12.2015 року зроблено перерахунок пенсії за віком за Списком № 1 (а.с. 33).

Відповідно до протоколу від 12 лютого 2016 року відповідачем позивачу здійснено індивідуальний перерахунок та зазначено, що виплата буде здійснена основним способом в плановий період в березні 2016 року (а.с. 35).

25 січня 2017 року УПСЗН Рубіжанської міської ради надіслало до начальника управління пенсійного фонду України м. Рубіжне інформацію щодо зняття з обліку ВПО, в якій надало список осіб, яким скасовано дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на підставі інформації щодо надання завідомо недостовірних відомостей про місце фактичного проживання, керуючись п. 5 ч. 1 ст. 12 закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», в якому значиться, серед інших і ОСОБА_2 (а.с. 37).

Згідно розпорядження 151504 від 30.01.2017 року, а також відповідно до протоколу від 30.01.2017 року позивачу зроблено перерахунок його пенсії через зміну надбавки та зазначено, що після візування виплата буде здійснена основним способом в плановий період в березні 2017 року (а.с. 36,38).

Разом з тим, з лютого 2017 року відповідачем припинено виплату позивачу його пенсії.

31 травня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив повідомити, серед іншого, за які періоди не сплачена пенсія, на підставі чого припинена (зупинена) виплата пенсії та ким прийняте таке рішення (а.с. 9).

Відповідач, листом № 46/87/Д-14 від 09.06.2017 року повідомив позивача, що згідно листа УПСЗН від 25.01.2017 року № 9/454, який надійшов до Управління 26.01.2017 року було зясовано, що дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.02.2016 року № 917011131 скасовано на підставі інформації щодо надання завідомо недостовірних відомостей про місце фактичного проживання, керуючись п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», у звязку із чим Управлінням, з 01.02.2017 року і було припинено виплату пенсії (а.с. 10).

Позивач, вважаючи дії відповідача незаконними, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем безпідставно припинено позивачу виплату його пенсії на підставі того, що довідку про взяття на облік, як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції скасовано через відсутність позивача за фактичним місцем проживання, посилаючи, при цьому, на ч. 2 ст. 22 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якої, реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування № 1058-IV встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Статтею 49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Відповідно до матеріалів справи, рішення про припинення позивачу виплати його пенсії Управлінням не приймалось.

В якості підстави для припинення виплати пенсії позивачці відповідач посилається на листа УПСЗН від 25.01.2017 року № 9/454, яким зясовано, що дію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.02.2016 року № 917011131 скасовано на підставі інформації щодо надання завідомо недостовірних відомостей про місце фактичного проживання, керуючись п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

З цього приводу колегія суддів зазначає, що припинення виплати позивачці пенсії у зв'язку зі скасуванням органами соціального захисту населення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати позивачу з 01 лютого 2017 року пенсії за віком та зобов'язання відповідача відновити позивачу з 01 лютого 2017 року нарахування та виплату пенсії за віком та сплатити виниклу заборгованість.

Щодо позовних вимог щодо звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або поза бюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, у звязку з чим, вказана вимога позивача підлягає задоволенню.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 06 липня 2017 року, під час відкриття провадження у справі, ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі (а.с. 16).

Разом з тим, в передостанньому абзаці мотивувальної частини спірної постанови, суд першої інстанції зазначив, що у звязку з тим, що відповідач звільняється від сплати судового збору за ст. 5 Закону України «Про судовий збір», суд покладає судові витрати за рахунок держави.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим зазначаючи, при цьому, що оскільки постанова суду першої інстанції прийнята на користь позивача, то, в даному випадку, судовий збір у розмірі 640 грн. має бути стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі - Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь держави.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

В даному випадку, суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, але не вірно поклав судові витрати за рахунок держави, у звязку з чим, апеляційна скарга Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області підлягає частковому задоволенню, а постанова Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 серпня 2017 року зміні.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області задовольнити частково.

Постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 серпня 2017 року у справі № 425/1622/17 змінити.

Доповнити постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 серпня 2017 року у справі № 425/1622/17 абзацом 5 наступного змісту «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі - Рубіжанського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді в розмірі 640,00 грн.».

Абзаци 5,6 резолютивної частини постанови Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 серпня 2017 року вважати відповідно абзацами 6,7.

В іншій частині постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді І.А. Васильєва

ОСОБА_4