Справа № 824/391/17-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2017-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2017 р. м. Чернівці справа № 824/391/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Чернівецької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання незаконним наказу в частині та зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила:

- визнати незаконним наказ голови апеляційного суду Чернівецької області № 05-02/251-К від 14.12.2016 р. в частині розміру вихідної допомоги;

- зобов'язати апеляційний суд Чернівецької області видати наказ про донарахування та доплату їй вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою судді апеляційного суду Чернівецької області за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме ще за 17 років.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що як на час призначення її на посаду судді Першотравневого районного суду Чернівецької області, так і на час призначення на посаду судді апеляційного суду Чернівецької області діяв Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 р. № 2862-XII. Відповідно до ч. 3 ст. 43 цього Закону, судді, який пішов у відставку виплачувалася вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді. З огляду на це їй підлягала виплата вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, тобто за 20 років. Однак, на час звільнення її з посади судді апеляційного суду Чернівецької області уже діяв Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. №1402-VIII. Відповідно до ч. 1 ст. 143 даного Закону, судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Враховуючи те, закони та інші правові акти не мають зворотньої дії в часі, а також те, що забезпечення гідного статусу життєвого рівня є обов'язком держави, позивачка вважає, що її право на нарахування вихідної допомоги, підлягає поновленню шляхом зобов'язання апеляційного суду Чернівецької області видати наказ про донарахування та доплату їй вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою судді апеляційного суду Чернівецької області, а саме за 17 років.

Апеляційний суд Чернівецької області (далі - відповідач) заперечення на адміністративний позов не подав, свою позицію відносно позову не повідомив.

21.07.2017 р. від відповідача надійшло клопотання про розгляд адміністративної справи без участі його представника.

Державна судова адміністрація України подала заперечення проти адміністративного позову, відповідно до яких, вважає позовні вимоги безпідставним, необґрунтованим та таким, що суперечать нормам чинного законодавства України. Просила суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, зазначаючи, що на день подання позивачкою заяви про відставку та на час прийняття Вищою радою юстиції рішення про її звільнення із роботи, норми закону, на які посилається позивачка втратили чинність.

Вважає що, згідно наказу голови апеляційного суду Чернівецької області № 05-02/251-К від 14.12.2016 р. позивачці проведено нарахування та виплату вихідної допомоги з дотриманням вимог передбачених Конституцією та законами України у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, а тому немає законних підстав для її перерахунку та зміни розміру.

Державна казначейська служба України заперечення на адміністративний позов не подала, свою позицію відносно позову не повідомила.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, явку представників не забезпечили, про причини не прибуття не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 6 ст. 128 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи приписи ст. ст. 122 та 128 КАС України, суд вважає за можливе здійснити розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 01.08.1996 р. по 02.02.2005 р. працювала на посаді судді Першотравневого районного суду Чернівецької області, а з 02.02.2005 р. по 14.12.2016 р. на посаді судді Апеляційного суду Чернівецької області, що підтверджується записами в трудовій книзі НОМЕР_1 (а. с. 16-19, 49-55).

З матеріалів справи видно, що 08.12.2016 Вищою радою юстиції прийнято рішення №3190/0/15-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Чернівецької області у звязку із поданням заяви про відставку (а.с. 47).

На підставі вказаного рішення, наказом апеляційного суду Чернівецької області № 05-02/251-к від 14.12.2016 р. позивачку відраховано зі штату апеляційного суду. Цим же наказом у відповідності до ч. 1 ст. 143 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" вирішено здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою (а.с. 48).

Не погоджуючись із наказом № 05-02/251-к від 14.12.2016 р. у частині нарахування та виплати вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку, 14.06.2017 р. позивачка звернулася із заявою до апеляційного суду Чернівецької області. В обґрунтування заяви позивачка посилалася на те, що наказ суперечить вимогам Закону України "Про судоустрій" та Закону України "Про статус суддів", які діяли на час призначення її на посаду судді Першотравневого районного суду м. Чернівці, тобто станом на 01.08.1996 р., і передбачали виплату вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за кожен рік стажу на посаді судді. З огляду на це вона повинна була одержати вихідну допомогу у розмірі 20-ти місячних заробітних плат на день звільнення, але не одержала. У зв`язку з наведеним, просила видати наказ про виплату їй 17-ти місячних заробітних плат (з урахуванням одержаних нею 3-х місячних заробітних плат) та виплатити їх (а.с. 44).

За наслідками розгляду заяви, 15.06.2017 р. апеляційний суд Чернівецької області листом №01-55/Ч надав відповідь, в якій повідомив позивачку про відсутність законних підстав щодо задоволення її заяви про видачу відповідного наказу та виплату вихідної допомоги у розмірі 17 місячних заробітних плат за останньою посадою (а.с. 45-46).

Не погоджуючись із відмовою на отримання вихідної допомоги у розмірі 17 місячних суддівських винагород, позивачка звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються Конституцією України та Законами.

Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом.

З 1992 р. гарантується право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою, яке запроваджено згідно із ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 р. №2862-ХІІ. Судді, який пішов у відставку, виплачувалася вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку. Зазначене право є складовою правового інституту, що регулює статус судді у відставці (послідовно розміщалося у розділах та статтях законів, що регулювали статус судді у відставці).

Із набранням чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI (далі - Закон №2453-VI у редакції від 30.12.2010 р.) питання вихідної допомоги регулювалося ст. 136 цього Закону, відповідно до якої судді, який вийшов у відставку, виплачувалася вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Законом України від 27.03.2014 р. № 1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" цю статтю було виключено.

З 29.03.2015 р. діяла редакція Закону України "Про судоустрій та статус суддів", визначена Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VIIІ від 12.02.2015 р., яка взагалі не передбачала виплату вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Зміни відбулись у зв'язку з прийняттям Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 р. № 1402-VIIІ (далі - Закон № 1402-VIIІ), який набув чинності 30.09.2016 р. Зазначеним законом відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою (ст. 143 Закону № 1402-VIIІ).

Враховуючи викладене, суд вважає, що непослідовність прийняття змін до вказаних законів порушило право позивачки на отримання вихідної допомоги.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України (в редакції, яка діяла на час прийняття Вищою радою юстиції рішення від 08.12.2016 р. №3190/0/15-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Чернівецької області у відставку) однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно ч. 1 ст. 116 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. №1402-VIII (в редакції, яка діяла на час прийняття Вищою радою юстиції рішення від 08.12.2016 р. №3190/0/15-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Чернівецької області у відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до ст. 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 Закону №1402-VIII заява про відставку подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Частиною 1 ст. 143 Закону №1402-VIII судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Пунктом 161 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України у редакції Закону № 1401-VIII встановлено, що до утворення Вищої ради правосуддя її повноваження здійснює Вища рада юстиції.

Отже, на день прийняття рішення Вищою радою юстиції від 08.12.2016 р. №3190/0/15-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Чернівецької області у відставку та відрахування її із штату апеляційного суду Чернівецької області, діяв Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 р. №1402-VIII, ч. 1 ст. 143 якого передбачено нарахування та виплата вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Пунктом 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються: судоустрій, судочинство, статус суддів, засади судової експертизи, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства, нотаріату, органів і установ виконання покарань; основи організації та діяльності адвокатури.

З урахуванням зазначених обставин, необхідно зазначити, що суд не наділений правом законодавчої ініціативи щодо прийняття законів, а тому відсутні підстави щодо прийняття рішення про визнання незаконним оскаржуваного наказу в частині розміру вихідної допомоги та зобов'язання відповідача видати наказ про донарахування та доплату позивачці вихідної допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою судді апеляційного суду Чернівецької області за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме за 17 років, оскільки це не передбачено законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що при регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, до даних спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, Законів, які діяли на час прийняття рішення Вищою радою юстиції від 08.12.2016 р. №3190/0/15-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Чернівецької області у відставку та оскаржуваного наказу.

Отже, на момент виходу позивачки у відставку чинним законодавством встановлена вихідна допомога судді, який пішов у відставку у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Судом встановлено, що відповідно до наказу апеляційного суду Чернівецької області № 05-02/251-к від 14.12.2016 р. позивачці здійснено виплату вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.10.2013 р. №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Отже, здійснення виплати вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою у відповідності до ч. 1 ст. 143 Закону №1402-VIII, не може бути розцінено як звуження конституційних гарантій незалежності судді, порушення принципу передбачуваності Закону.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відповідачем правомірно, тобто у відповідності до наведених вище правових положень відмовлено позивачці у виплаті вихідної неоподаткованої допомоги без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме за останні 17 років, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб'єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судовим розглядом не встановлено порушення зазначених критеріїв відповідачем під час прийняття оскаржуваного наказу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 70-72, 86, 122, 128, 158, 160 - 167 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

У відповідності до ст. ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.

Згідно ст. 254 КАС України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.К. Левицький