Справа № 822/2712/17
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/2712/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участі: позивача представника відповідачаОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить визнати незаконними дії Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області щодо не нарахування премії в належних розмірах та не виплати надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції співробітникам поліції в листопаді, грудні 2015 року та січні 2016 року, зокрема, за посадою старший інспектор поліції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Головне управління Національної поліції України в Хмельницькій області порушило право позивача на належне пенсійне забезпечення, що виразилось у не виплаті надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції її співробітникам у період з листопада 2015 року по січень 2016 року та незаконному заниженні розміру премії у вказаний період за посадою старшого інспектора поліції, яка прирівняна до посади позивача, з якої він звільнився.

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, та такими що суперечать законодавству України, а тому звернувся до суду із цією позовною заявою.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, та надав суду пояснення за змістом позовної заяви.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, та надав суду пояснення згідно поданих письмових заперечень на даний адміністративний позов.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що наказом УМВС України в Хмельницькій області "По особовому складу" від 12 серпня 2014 року №198 о/с майора міліції ОСОБА_3, помічника начальника відділу - оперативного чергового Кам'янець-Подільського РВ УМВС України в Хмельницькій області звільнено з органів внутрішніх справ (через хворобу).

У травні 2017 року позивач отримав відповідь Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області від 31.05.2017 року №13зі, у якій йдеться про те, що грошове забезпечення поліцейських Національної поліції України визначається згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" та залежить від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.

Щодо питань, які містяться у зверненні позивача повідомляється, що нарахування та виплата грошового забезпечення поліцейським проводилось з урахуванням фінансових можливостей державного бюджету та складалось із: посадового окладу, окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби в поліції, підтвердженням чого є лист МВС України від 21.01.2016 року.

Зазначається, що станом на цей час в ГУНП в Хмельницькій області надбавку за специфічні умови проходження служби одержують лише начальник ГУНП в Хмельницькій області та його заступники.

В грудні 2015 року та січні 2016 року будь - які виплати та надбавки за специфічні умови проходження служби в ГУНП в Хмельницькій області не здійснювались, а тому відповідні накази з приводу цих питань не видавались.

Преміювання працівників ГУНП в Хмельницькій області у грудні 2015 року та в січні 2016 року здійснювалось відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду.

Досліджуючи спірні правовідносини, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд звертає увагу на те, що згідно з вказаними нормами права особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

При цьому обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач, оскільки задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Аналогічна позиція підтверджується і змістом окремих рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішення № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та рішення № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України.

Згідно вказаних рішень Конституційного Суду України кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Верховний Суд України у постанові від 15 липня 2014 року (справа № 21-273а14) також зазначив, що право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Відсутність у особи прав чи обов'язків у зв'язку з оскарженим рішенням не породжує для останнього і права на захист.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Суд звертає увагу на те, що після звільнення з органів внутрішніх справ позивач не проходив службу в поліції, як наслідок Головне управління Національної поліції України в Хмельницькій області не могло порушити будь - які права позивача в частині не нарахування премії в належних розмірах та не виплати надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції.

Крім того, відповідно до підпункту 11.1 постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 року "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошовою забезпечення.

Відповідно до пункту 4 зазначеної постанови керівникам органів закладів та установ Національної поліції надано право, в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення установлювати:

- посадові оклади поліцейським та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання в розмірах, визначених затвердженими ці по постановою схемами, згідно з додатками 2 - 10;

- надбавку за специфічні умови проходження служби в поліції в розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за стаж служби;

- здійснювати преміювання поліцейських відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби;

- надавати поліцейським матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Аналогічна норма щодо прав керівника преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції міститься в Порядку та умовах виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 року № 260.

Пунктом 4 вказаного Порядку визначено, що розмір надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції встановлюється кожному поліцейському індивідуально залежно від специфіки умов проходження служби (успішне виконання повноважень, якість, складність, обсяг та важливість виконуваних завдань, залучення до розробки проектів нормативно-правових актів тощо) на підставі мотивованого подання керівника структурного підрозділу відповідного органу поліції та оголошується наказом по особовому складу.

Виплата надбавки проводиться на підставі наказу про її встановлення з дня, зазначеного в наказі, у разі відсутності дати - з дня підписання наказу.

Таким чином, відповідно до вище вказаних норм чинного законодавства, встановлення надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції та здійснення преміювання поліцейських відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби є правом, а не обов'язком керівників органів поліції.

Аналогічна позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року та 27 жовтня 2016 року, де зазначено про те, що преміювання працівників є правом, а не обовязком роботодавця і здійснюється з урахуванням показників у роботі працюючих на підставі відповідного наказу керівника підприємства.

Крім того, вимога позивача про визнання незаконними дій відповідача щодо не нарахування премії в належних розмірах та не виплати надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції співробітникам поліції, є абстрактною, оскільки позивач звернувся до суду в інтересах невизначеного кола осіб, що підтверджується змістом позовних вимог та встановлено судом із його пояснень.

Зокрема, при роз'ясненні змісту позовних вимог позивач зазначив, що вимагає належного нарахування премії та надбавки за специфічні умови проходження служби в поліції всім працівникам Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області.

Поряд з цим право на захист є самостійним суб'єктивним правом, яке з'являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання і реалізується в межах охоронюваних правовідносин, які виникли при цьому.

Доцільно відмітити також те, що звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Таким чином, позивачем не надані будь - які докази, які б підтверджували порушення його прав саме Головним управлінням Національної поліції України в Хмельницькій області. Судом такі докази також не встановлені.

Суд звертає увагу позивача на те, що в адміністративному суді підлягає лише таке право, яке об'єктивно належить особі та дійсно було порушене в результаті тих чи інших протиправних дій суб'єкта владних повноважень.

Оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено, у чому полягає порушення його прав саме Головним управлінням Національної поліції України в Хмельницькій області, позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

Відповідно до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідачем доведена правомірність дій, зважаючи на що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

В повному обсязі постанова суду буде виготовлена 17.10.2017 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 17 жовтня 2017 року

Суддя/підпис/ОСОБА_1
"Згідно з оригіналом" Суддя ОСОБА_1