Справа № 815/3385/17
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3385/17
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 14.06.2017 року, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , до Головного управління ДМС в Одеській області, в якій позивач просить визнати наказ Головного управління ДМС в Одеській області від 14.06.2017 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні неправомірнимі скасувати його та зобов`язати Головне управління ДМС в Одеській області прийняти рішення щодо ОСОБА_1 про оформлення документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що рішення прийняте відповідачем про відмову у визнанні біженцем є необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Позивач вказує на те, що один із елементів, що викликає обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування, у разі повернення до Афганістану, пов`язаний з вбивством його батька. Позивач зазначив, що в дитинстві його батька було вбито особами, які мають відношення до Талібану з причини того, що останній відмовився видати їм свого сина. Тому позивач зазначає, що має побоювання стати наступною жертвою переслідувань. Також позивач пояснив, що не хоче повертатися до країни свого походження (Афганістану) з причин того, що він не знає де зараз знаходиться його родина і в Афганістані йде війна. Приймаючи до уваги викладене позивач просить позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні 10.10.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд скасувати оскаржуване рішення та зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, 04.08.2017 року надав до суду письмові заперечення проти позову, в яких вказав на правомірність оскаржуваного рішення, просив суд відмовити у задоволені позовних вимог повністю.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладене та у зв`язку із неприбуттям у судове засідання представника відповідача, суд вирішив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Суд, дослідивши доводи адміністративного позову, наявні матеріали справи та обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, а також заперечення проти позову, встановив наступне.

Згідно ч. 4, ч. 2 ст. 5 Закону України від 21.06.2001 №2557-III «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особи, які з наміром набути статусу біженця намагалися незаконно перетнути або незаконно перетнули державний кордон України і перебувають на території України, звільняються від відповідальності за зазначені дії у разі, якщо вони без зволікань звернулися до органів, зазначених у частині другій цієї статті, із заявою про надання їм статусу біженця.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України від 21.06.2001 №2557-III «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно пояснень позивача та матеріалів особової справи, ОСОБА_1 , який є громадянином Афганістану, офіційно виїхав з Афганістану до Москви (Російська Федерація). В Україну прибув 30.06.2013 року нелегально, пішки через ліс, без будь-яких документів, що посвідчує його особу.

Одеським окружним адміністративним судом у 2016 році розглядалась адміністративна справа № 815/3058/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 16.06.2016 року, зобов`язання визнати особу біженцем. Постановою суду від 10 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано наказ Головного управління державної міграційної служби в Одеській області від 16.06.2016 року №115. Зобов`язано відповідача розглянути заяву стосовно ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду. Так, відповідно до постанови Одеського апеляційного адміністративного суду № 815/3058/16 позивач звернувся до ДМС в Одеській області у червні 2016 із заявою про визнання біженцем особою, яка потребує додаткового захисту. Наказом від 16.06.2016 року № 115 Головного управління ДМС в Одеській області позивачу біло відмовлено в розгляді його заяви. У вказані справі, судом встановлено, що позивач побоювався стати жертвою переслідування, у разі повернення до Афганістану, що пов`язано з вбивством його батька. Відмічає, що будучи дитиною його батька було вбито особами які мають відношення до Талібану з причини того, що останній відмовився видати їм свого сина. Тому позивач зазначає, що має побоювання стати наступною жертвою переслідувань. З цих причин його було терміново вивезено з країни. Також зазначає, що не хоче повертатися до країни свого походження (Афганістану)за причини того, що він не знає де зараз знаходиться його родина і в Афганістані йде війна.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України від 21.06.2001 №2557-III «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця в червні 2016 року, відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується протоколом від 14.06.2017 року, в ході якої ОСОБА_1 повідомляв схожі обставини з викладеними в поданій до управління міграційної служби в Одеській області заяві, зазначивши, що є громадянином Афганістану, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин, по течії-суніт, неодружений. Родичі залишились в Афганістані.

14.06.2017 року відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», управлінням міграційної служби в Одеській області, за результатами вивчення матеріалів справи та ситуації в Афганістані, було складено висновок, за яким управління міграційної служби в Одеській області вважає за доцільне відмовити громадянину Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у наданні статусу біженця в Україні, у зв`язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, визначених абзацом другим ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

Головне управління ДМС в Одеській області у своєму висновку від 14.06.2017 року посилається на те, що зі слів позивача причина прибуття до України та небажання повернення до країни громадянської належності є побоювання зазнати переслідувань з боку невідомих озброєних осіб. За результатами розгляду матеріалів справи шукача захисту визначено, що він не переслідувався в країні громадянської належності за конвенційними ознаками статусу біженця. Також до заявника не застосовувалось фізичне насилля, або утиски в регіоні постійного проживання.

Після аналізу нових доказів доданих до матеріалів особової справи заявника, зокрема реєстраційної картки Міжнародної організації Охорони здоров`я, ДМС в Одеській області дійшла висновку, що деякий текст є не чітким та розмитим, інформація стосовно заявника розміщена поверх ліній, деякі установчі дані та назва міністерства розміщена поверх печатки, що свідчить про малу ймовірність правдоподібності документів наданих особою.

Разом з тим, судом встановлено що є розбіжності у показаннях ОСОБА_1 , які зазначені в протоколі співбесіди від 14.06.2017 року. Зокрема, щодо інформації про свій національний паспорт, який за протоколом від 03.09.2013 року за словами позивача він залишив у чоловіка, який його проводив в Москві (Російська Федерація), а за протоколом від 14.06.2017 року він зазначив що неповнолітнім паспорт не видавали.

Окрім того, відповідач вказує на те, що наявні розбіжності у тому, що позивач у протоколі співбесіди від 01.12.2014 року вказав, що працював в організації WHO у віці 13-14 років на протязі приблизно 2-х років, проте з урахуванням дати народження позивача (05.09.1997 року) та на початку роботи у 2012 році видно, що особа влаштувалась на роботу у віці 15-ти років.

Позивач стверджує, що його права неодноразово порушувались на Батьківщині, однак на прохання міграційної служби навести приклад, яким саме чином порушувалися його права, шукач захисту не надав чіткої відповіді. Також на час перебування в країні національної приналежності позивач не вказав про переслідування та насильство вчинені відносно нього.

Виходячи з вищевикладеного, відповідачем встановлено, що історія переслідування позивача є необґрунтованою, були виявлені елементи надання неправдоподібної інформації та суттєві розбіжності у наданих відомостях, які були належним чином не обґрунтовані, що суттєво знижує рівень довіри до заявника.

Суд зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 посилається на повідомлення керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті осіб, яку шукають захисту, з Афганістану від 19 квітня 2016 року, радіо Свободи ООН від 18 квітня 2016 року та від 5 травня 2016 року, на Міжнародного комітету червоного хреста від 18 березня 2016 року та від 19 грудня 2016 року щодо нестабільної військової ситуації в Афганістані, що за словами позивача створює ризик для життя та здоров`я в разі повернення в країну. Проте слід зазначити що інформація на яку посилається позивач, по-перше станом на 2016 рік, а по-друге не дає змогу визначити яка саме ситуація в місті Мазарі-Шаріф (місто проживання), а надає лише загальну інформацію щодо стану в країні за 2016 рік.

Головним управлінням ДМС в Одеській області зазначені посилання на матеріали ІКП (інформації по країні походження) за 2017 рік, за даними яких в місто Мазарі-Шаріф є одним з найбільш безпечних та розвинених в Афганістані. Дана інформація підтверджує безпечну ситуацію в місті Мазарі-Шаріф.

Таким чином, можна вважати, що у випадку існування загрози життю особи, є можливість звернутися до правоохоронних структур країни громадянської належності.

При цьому згідно п.1 ч.1 ст.1, Закону України від 21.06.2001 №2557-III «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»,біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, на переконання суду, є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила не повертатись в країну походження і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття «біженець`включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Суд зазначає, що позивач в протоколі співбесіди від 14.06.2017 року вказує на те, що його не переслідували коли він покидав країну, на підставі чого суд погоджується з висновками відповідача, щодо побоювання заявника за власне життя через нестабільну ситуацію в країні.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Афганістані. Твердження позивача в позові щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що за відсутністю підстав, та з урахуванням розбіжностей в інформації наданої заявником, дане звернення розглядається як зловживання процедурою з метою легалізації на території України. Однак ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Окрім того, суд зазначає, що ОСОБА_1 вперше позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управлінні ДМС в Одеській області ще у 2013 році. За результатами розгляду матеріалів справи ДМС прийняло рішення від 27.04.2015 № 344-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення оскаржено в судовому порядку (ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.04.2016 року по судовій справі К/800/49061/15 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення про відмову в задоволенні позову судів першої та апеляційної інстанції без змін).

Враховуючи встановлені судом обставини у справі та досліджені докази, суд дійшов висновку, що Головним управлінням ДМС в Одеській області було вжито всіх заходів для встановлення обставин, за якими громадянин Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся із заявою про надання йому статусу біженця та прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та воно відповідає приписам ч.3 ст.2 КАС України, прийняте, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, а тому суд не знаходить підстав для його скасування та задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись 2, 4, 6, 9, 11, 69 -72, 86, 94, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 , 05.09.1997 року народженнядо Головного управління ДМС в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 14.06.2017 року, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Корой С.М.