Справа № 805/2104/17-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 р. Справа №805/2104/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 16:30

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., при секретарі судового засідання Притулі С.С., розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративного позова Товариства з обмеженою відповідальністю « ДОНТОРГ-КОМ» до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання незаконним та скасування Наказу на перевірку ГУ ДФС у Донецькій області №141 від 16.03.2017 року; визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Донецькій області,

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився

від відповідача - Пономарьов А.О., довіреність від 16.06.2017р. № 9904/10/05-99-10-02

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДОНТОРГ-КОМ» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання незаконним та скасування Наказу на перевірку ГУ ДФС у Донецькій області №141 від 16.03.2017 року; визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Донецькій області № від 24.04.2017 року про застосування штрафних санкцій у розмірі 44 606,00 грн.; визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Донецькій області № від 24.04.2017 року про застосування штрафних санкцій у розмірі 11 015,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю видання наказу на проведення перевірки, оскільки Законом України № 1728-VIII продовжений мораторій на 2017 рік щодо здійснення перевірок Державною фіскальною службою. На підставі акту документальної позапланової виїзної перевірки від 31 березня 2016 року № 74/05-99-14-06/38587019 прийнято податкові повідомлення-рішення від 24 квітня 2017 року № на суму 44 606,00 грн. та № на суму 11 015,00 грн., якими до позивача застосовано штрафні санкції за завищення у жовтні 2016 року суми від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у сумі 11 015,00 грн. та заниження у жовтні 2016 року задекларованої суми «Позитивного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду яка сплачується до державного бюджету» на 35 685,00 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2017 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду.

04 липня 2017 року представником відповідача через відділ документообігу та архівної роботи суду надано заперечення на адміністративний позов, в якому зазначено, що підставою для прийняття оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень стали висновки, що викладені в акті документальної позапланової виїзної перевірки від 31 березня 2016 року № 74/05-99-14-06/38587019 та вважає необґрунтованими заперечення ТОВ «ДОНТОРГ-КОМ» щодо висновків викладених в акті документальної позапланової виїзної перевірки № 74/05-99-14-06/38587019.

Посилаючись на відповідність вимогам чинного законодавства викладених в акті документальної позапланової виїзної перевірки висновків, що стали підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень, відповідач зауважував на необгрунтованість заявлених позивачем вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши доводи, викладені в адміністративному позові, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДОНТОРГ-КОМ» (ідентифікаційний код 38587019, 87500, Донецька обл., місто Маріуполь, вулиця Харлампіївська, будинок 13) зареєстровано в якості юридичної особи 19.02.2013 року номер запису: 1 042921, про що зазначено у відомостях з Єдиного державного реєстру, безоплатний доступ до яких забезпечується на підставі Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 10.06.2016р. № 1657/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 червня 2016р. за № 839/28969.

Знаходився на податковому обліку в органах Державної податкової служби - ДПІ у Петровському районі м. Донецька за № 5 від 20.02.2013 року, з 22.01.2014 року знаходився на обліку в Маріупольській ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області (Центральне відділення) року, станом на дату складання акту перевірки перебуває на обліку в Маріупольській ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області (Центральне відділення).

Заступником начальника Головного управління ДФС у Донецькій області прийнято наказ № 141 від 16 березня 2017 року про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ДОНТОРГ-КОМ» () з питань достовірності формування та віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту в деклараціях з податку на додану вартість по взаємовідносинам з контрагентом- постачальником ТОВ «Плюс Континент» () за жовтень 2016 року.

Відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку Позивача з питань достовірності формування та віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту в деклараціях з податку на додану вартість по взаємовідносинам з контрагентом- постачальником: ТОВ «Плюс Континент» () за жовтень 2016 року, про що складено відповідний Акт від 31 березня 2017 року № 74/05-99-14-06/38587019, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.14-31) (надалі - Акт).

Перевіркою ТОВ «ДОНТОРГ-КОМ» допущено порушення норм податкового законодавства:

- п.185.1 ст. 185, п.198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст.198, п.200.1, п.200.2 ст.200 розділу V Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI зі змінами та доповненнями, п.5 розділу III, п.п. 1 п.4, розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 року № 21, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 29.01.2016 року за № 159/28289, внаслідок неправомірного визначення податкового кредиту у податковій звітності від підприємства - постачальника ТОВ «Плюс Континент» () на суму 46 700,00 грн. та встановлено:

- за жовтень 2016 року завищення суми від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного(податкового) періоду (переноситься до рядка 1.6 декларації наступного звітного (податкового) періоду) у сумі 11 015,00 грн.;

- за жовтень 2016 року заниження задекларованої суми «Позитивного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду, яка сплачується до державного бюджету» на 35 685,00 грн.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем були прийняті спірні податкові повідомлення - рiшення від 24 квітня 2017 року № на суму 44 606,00 грн. та від 24 квітня 2017 року № на суму 11 015,00 грн.(а.с 11-12).

Відповідно до пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Так, згідно з пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється якщо за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит органу державної податкової служби протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Згідно з пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку.

Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника ( його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки. Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п'ятому цього пункту, не дозволяється.

При пред'явленні направлення платнику податків та/або посадовим (службовим) особам платника податків (його представникам або особам, які фактично проводять розрахункові операції) такі особи розписуються у направленні із зазначенням свого прізвища, імені, по батькові, посади, дати і часу ознайомлення. У разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови.

Відповідно до пункту 81.2 статті 81 Податкового кодексу України у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, іх зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків.

Посадова (службова) особа платника податків (його представник або особа, яка фактично проводить розрахункові операції) має право надати свої письмові пояснення до складеного контролюючим органом акта. У разі відмови платника податків та/або його посадових (службових) осіб (представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) підписати акт, що засвідчує факт відмови у допуску до проведення перевірки, посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, що засвідчує факт відмови в отриманні акта та/або наданні письмових пояснень до нього.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було допущено спеціалістів відповідача до проведення перевірки. Копія Наказу № 141 вручена представнику ТОВ «ДОНТОРГ-КОМ» уповноваженій особі ОСОБА_3 згідно довіреності № б/н від 14.03.2017 року. Направлення на перевірку вручені для ознайомлення 20.03.2017 року під розписку ТОВ «ДОНТОРГ-КОМ» уповноваженій особі ОСОБА_3 Перевірку проведено з відома директора ТОВ «ДОНТОРГ-КОМ» ОСОБА_4, в присутності уповноваженої особи ОСОБА_3 За результатом перевірки складено Акт від 31 березня 2017 року № 74/05-99-14-06/38587019, підписаний обома сторонами. Будь-які докази оскарження ТОВ «ДОНТОРГ-КОМ» Наказу № 141 від 16 березня 2017 року про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ДОНТОРГ-КОМ» до суду не надані.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 24.12.2010 у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "FoodsandGoods L.T.D." до Державної податкової інспекції у Калінінському районі м. Донецька, третя особа - Державна податкова адміністрація в Донецькій області, про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами.

Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду України саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе.

В розглядуваній ситуації спірну перевірку проведено відповідно до наказу від 16 березня 2017 року № 141 та направлення на перевірку, які були вручені під розписку уповноваженій особі ТОВ «ДОНТОРГ-КОМ» ОСОБА_3, відповідно, до початку перевірки.

Тобто, позивачем було допущено посадових осіб відповідача до перевірки, що підтверджується Актом перевірки від 31 березня 2017 року № 74/05-99-14-06/38587019, підписаного обома сторонами.

Суд зазначає, що питання про можливість задоволення конкретних позовних вимог платника податків, спрямованих на відновлення його прав, має вирішуватися, виходячи із суті заявлених вимог та наявності спірних правовідносин, які виникли безпосередньо між позивачем та контролюючим органом, протиправні дії (рішення) якого, на суб'єктивну думку позивача, порушили його право. При цьому, факт порушення права позивача та, як наслідок, наявність спірних правовідносин потребують доведення та встановлення в ході судового розгляду справи.

Разом з тим, передбачене пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.4 п.78.1 ст.78, ст.81, ст.82 ПК України право контролюючого органу на проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача на підставі оспорюваного наказу є реалізованим, та даний наказ після проведення перевірки вичерпав свою правову дію, оскільки є виконаним, а тому не є юридично значимим для позивача.

При цьому, суд зазначає, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю. Водночас, допуск до виїзної перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

З зв'язку з чим, суд приходить висновку про відмову в задоволенні вимог позивача в частині визнання незаконним та скасування Наказу на перевірку ГУ ДФС у Донецькій області № 141 від 16.03.2017 року.

Розглядаючи справу по суті позовних вимог, суд встановив наступне.

Контрагент позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Плюс Континент» (, 03150, місто Київ, вулиця Лабораторна, будинок 33/37) зареєстровано в якості юридичної особи 10.05.2016 року номер запису: 1 012714, про що зазначено у відомостях з Єдиного державного реєстру, безоплатний доступ до яких забезпечується на підставі Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 10.06.2016р. № 1657/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 червня 2016р. за № 839/28969.

Між Позивачем, як Покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Плюс Континент», як Продавцем, укладено Договір № 42 від 03 жовтня 2016 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с 81), відповідно до п. 1. якого, Продавець зобов'язується надати у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар.

Як зазначено в п. 3 Договору, поставка Товару здійснюється в строки, які обумовлені Сторонами. При передоплаті поставка товару здійснюється протягом 15 днів з моменту перерахування коштів на розрахунковий рахунок Продавця. У разі недотримання строку поставки товару Продавець зобов'язується повернути грошові кошти на розрахунковий рахунок Покупця і сплатити Покупцеві пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ за кожен день прострочення з дня надходження коштів на розрахунковий рахунок Продавця. Право власності на товар або послуги переходить від Продавця до Покупця з моменту передачі накладних або підписання акта прийому - передачі. Факт передачі товару Продавцем-Покупцеві оформлюється товарною накладною, копія якої надається Продавцю. Зазначені документи оформлюються в момент фактичного отримання товару Покупцем.

Пунктом 6 Договору зазначно, що цей договір вступає в силу з дня підписання та діє до 31 грудня 2016 року.

До Договору від 03 жовтня 2016 року укладено додаткову угоду від 12 жовтня 2016 року. В якій зазначено, що п.3.1 договору викласти в наступній редакції: «Поставка Товару здійснюється в строки, які обумовлені Сторонами за рахунок та силами Продавця. При передоплаті поставка товару здійснюється протягом 15 днів з моменту перерахування коштів на розрахунковий рахунок Продавця. У разі недотримання строку поставки товару Продавець зобов'язується повернути грошові кошти на розрахунковий рахунок Покупця і сплатити Покупцеві пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ за кожен день прострочення з дня надходження коштів на розрахунковий рахунок Продавця».

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій між Позивачем та його контрагентом надано:

- додаткова угода від 12.10.2016 року до договору № 42 від 03.10.2016 року (а.с.82);

- видаткова накладна від 13 жовтня 2016 року № 2943 до договору № 42 від 03 жовтня 2016 року ;

- платіжне доручення № 803 від 13 жовтня 2016 року на суму 280 200,00 грн.;

- довіреність від 10 жовтня 2016 року № 113, видана ОСОБА_5 на отримання цінностей, які належить отримати;

- довідка про дохід на посаді керуючої готельним комплексом «Спартак» ОСОБА_6;

- довідка про оприбуткування товарів від 21 листопада 2016 року №2 на суму 133 500,00 грн.;

- довідка про оприбуткування товарів від 23 листопада 2016 року № 3 на суму 100 000,00 грн.;

- акт про списання товарів №9 від 21 листопада 2016 року на суму 233 500, 00 грн.

- оборотно-сальдова відомість по рахунку 281 за жовтень 2016 року;

- картка рахунку 631 за 2016 рік;

- податкова накладна від 13.10.2016 року № 6001 на суму 233 500,00 грн., у тому числі ПДВ -46 700,00 грн. копії яких також наявні в матеріалах справи (а.с. 83-89, 144-153).

Позивачем надано до суду Проводки по бухгалтерських рахунках як підтвердження використання Товару у власній господарській діяльності.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У відповідності до ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України передбачено вимоги до оформлення податкових накладних.

Згідно зі ст. 1, частини першої ст. 3 та частинами першою, другою ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-ХІV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства; підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій; первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи; первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності п.п.14.1.36 п. 14.1 ст.14 Податкового Кодексу України господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.138.1ст.138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені відповідно до законодавства.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Статтею 198 Податкового кодексу України визначено при здійсненні яких операцій виникає право на віднесення сум податку до податкового кредиту, його визначення, складові та випадки, коли суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не відносяться до податкового кредиту.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи).

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та обставин справи, Суд приходить до висновку, що необхідними та достатніми підставами для включення Позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару, робіт чи послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням.

Тобто, обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Як зазначено в Листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року№742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарських операцій, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість має бути підтверджено рух активів у процесі здійснення господарських операцій, при цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарських операцій: договори, акти виконаних робіт тощо; фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарських операцій, як-от: наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності; встановлено зв'язок між фактом придбання товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку.

На виконання господарських зобов'язань, підтвердження здійснення Позивачем з його контрагентом господарської операції оформлено всі необхідні первинні документи, укладення правочинів спрямовано на реальне настання правових наслідків, вони відповідають економічному змісту та чинному законодавству.

Про відсутність факту здійснення господарських операцій можуть свідчити, зокрема, такі обставини: всупереч даним податкового обліку будь-кого з учасників операції відсутні зміни активів, зобов'язань чи власного капіталу принаймні в одного з таких учасників; результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарських операцій, фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (наприклад, відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи,яка ніколи його не продавала тощо).

Зі змісту Акта вбачається, що перевіркою Позивача надано оцінку не господарським відносинам Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОНТОРГ-КОМ» з Товариством з обмеженою відповідальністю «Плюс Континент», а господарським відносинам з контрагентами контрагентів Позивача, які на думку перевіряючих можливо могли б мати місце.

Такі посилання в обґрунтування висновків Акта є неправомірними та побудовані лише на припущеннях. Проте, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Аналогічну правову позицію також викладено в Листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року №742/11/13-11.

Як зазначено в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03 червня 2015 року у справі №826/8600/14 за адміністративним позовом Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_8 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми "Р", податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податку на додану вартість на суму понесених (нарахованих) витрат по сплаті ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг) є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності первинних документів, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції. Відтак, адміністративний суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм та повинен з'ясувати, дослідити та оцінити фактичні правовідносини учасників поставок, наявність повного пакету належним чином оформлених документів, які достовірно засвідчують фактичне виконання господарської операції.

У сфері податкових правовідносин діє презумпція добросовісності платника, яка полягає у тому, що правовим захистом користуються платники, які у повному обсязі виконують свої обов'язки з правильного нарахування, утримання, повного і своєчасного перерахування до бюджету податків і зборів, а також з дотримання необхідних умов реалізації права на податкову вигоду. Особи, які недобросовісно виконують свої податкові обов'язки, не можуть мати тотожний обсяг прав, яким наділені добросовісні платники. Про недобросовісність платника може свідчити ситуація, при якій за допомогою інструментів, що використовуються у цивільно-правових відносинах, створюються схеми незаконного ухилення від сплати податків, що може призвести до порушення публічних інтересів у сфері оподаткування та до порушення прав і свобод інших платників.

А тому, оцінка добросовісності платника передбачає аналіз здійснених ним господарських операцій, які повинні не лише формально відповідати законодавству, але й не суперечити загальній забороні зловживання правами платника. Слід зазначити, що податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, якщо для цілей оподаткування обліковані операції не у відповідності з їх економічним змістом або операції, не обумовлені розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру).

Якщо за наслідками оцінки поданих податковим органом та платником доказів за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд дійде висновку про невідповідність сформованих даних податкового обліку реальним фактам підприємницької діяльності, то суд повинен визначити обсяг прав та обов'язків платника у сфері оподаткування, виходячи з дійсного економічного змісту господарської операції.

Слід також зазначити, що висновки, викладені в Акті, порушують закріплений в Конституції України принцип персональної відповідальності, що закріплений статтею 61 Конституції України, відповідно до якого суб'єкт господарювання не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів, а може бути притягнений до юридичної відповідальності лише за власні правопорушення.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ). Так, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» ЄСПЛ дійшов такого висновку: «... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Вищенаведений висновок ЄСПЛ повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес СепортСентре проти Болгарії». У пункті 23 даного рішення ЄСПЛ наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції. Утім, зазначив Суд, прямого впливу на оподаткування організації-заявника (Бізнес СепортСентре) це не мало б.

У даному випадку, висновки про непідтвердженість реальності здійснення операцій зроблені на підставі податкової інформації щодо контрагентів Позивача.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що придбання Позивачем у контрагента послуг (товару) безпосередньо пов'язане із його господарською діяльністю, а здійснені господарські операції є реальними та підтверджуються необхідними документами.

Відповідачем в Акті не наведено факти, які б безспірно підтверджували недобросовісність саме Позивача, як платника податків, та/або свідчили про його обізнаність щодо протиправного характеру діяльності своїх контрагентів (контрагентів контрагентів).

При цьому, слід зазначити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Таку правову позицію висловлено Вищим адміністративним судом України в Постанові від 10.09.2014 року у справі №2а-13207/12/2670.

Сам факт наявності господарських операцій з контрагентом, який порушує податкове законодавство не може тягнути за собою негативні наслідки для платника податків у вигляді зменшення податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки, даних про те, що Позивач був обізнаний про такі дії його контрагента до суду не надано та якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

В Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01 березня 2017 року (К/800/10555/13) у справі №1570/4953/2012 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Трейд-Юг» до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Одеської області Державної податкової служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, зазначено, що доводи податкового органу про не підтвердження реальності зазначених господарських операцій з огляду на не підтвердження поставок в ланцюгу до товаровиробника, не можуть бути підставою для позбавлення платника (позивача) права на формування податкового кредиту. Сума податку на додану вартість, яка включена до ціни товару, є податковим зобов'язанням продавця товару і саме продавець товару несе обов'язок сплатити суму податку до бюджету, а у разі, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

У Листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року №742/11/13-11 також зазначено, що відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Відповідно до пп. пп. 200.1., 200.2., 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При від'ємному значенні суми, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Причиною виникнення від'ємного значення з податку на додану вартість є здійснення господарської операції між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДОНТОРГ-КОМ» з Товариством з обмеженою відповідальністю «Плюс Континент», а саме: закупівля тканини.

Від'ємне значення сформувалося за жовтень 2016 року, який перевірявся податковим органом та було відображено в декларації з податку на додану вартість за жовтень 2016 року як залишок від'ємного значення, який включається до складу податкового кредиту наступних періодів.

Згідно податкової декларації з податку надодану вартість позивача за жовтень 2016 року від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (рядок 19) склало 11 015,00 грн., до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21) підприємством віднесено суму 11 015,00 грн.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що підприємством у декларації за листопад 2016 р. зазначено від'ємне значення, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду у сумі 11 015,00 грн.( рядок 16), позитивне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту (рядок 18) склало 35 685,00 грн.

Таким чином, з податкової звітності з ПДВ платника податків вбачається, що підприємство врахувало суму від'ємного значення як залишок від'ємного значення, який включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у відповідності до ст.200 Податкового кодексу України.

Крім того, суд зазначає, що сама по собі наявність чи відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформлені не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших документів вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язання платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Такі твердження також викладені в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 року № 2 1936/11/13-11.

Посилання податкового органу на перевірки інших Державних податкових інспекцій, складені відносно контрагента позивача який, на думку податкового органу, підтверджує неможливість проведення фінансово-господарських операцій ним, є безпідставними, обставини здійснення господарської діяльності вищевказаного контрагента позивача із іншими контрагентами не є предметом розгляду у даній адміністративній справі, оскільки спір, що виник між сторонами стосується договорів між позивачем та його контрагентом та надання останнім послуг позивачу. Вказані у акті перевірки обставини не можуть вважатися доказами нікчемності укладених договорів, оскільки документально це не підтверджено.

Крім того, суд зазначає, що вище зазначена податкова інформація не є перевіркою господарської діяльності контрагента позивача по взаємовідносинам, в тому числі й з позивачем. Сама по собі неможливість реалізації контролюючими органами визначеної законодавством компетенції щодо проведення зустрічних звірок чи перевірок не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства платником податків.

Чинним законодавством України не встановлено обов'язку суб'єкта господарювання при укладенні договорів здійснювати перевірку справжності наданих контрагентами документів шляхом направлення запитів до державних органів, а також: не передбачений обов'язок здійснювати перевірку документів щодо всіх контрагентів по ланцюгу здійснення операції стосовно державної реєстрації платника податків, здійснення господарської діяльності, сплати ним податків тощо.

Суд звертає увагу, що Відповідачем жодних належних та допустимих доказів щодо внесення відповідних записів в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань про припинення юридичної особи контрагента Позивача до суду не надано. Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно зі ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відповідачем не було доведено, що сторони, укладаючи господарські зобов'язання, мали умисел на укладення угод з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Аналіз вищевикладених положень законодавства свідчить, що на момент формування позивачем податкового кредиту до складу податкового кредиту мали відноситись суми податку на додану вартість, сплачені в ціні товару (робіт, послуг) при їх придбанні, якщо платник податку мав підстави включити витрати на придбання товару до складу валових витрат. Документом, що посвідчував право на отримання податкового кредиту, вважалась податкова накладна, яка підтверджувала сплату податку на додану вартість.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки сааме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сплачених сум податку на додану вартість до податкового кредиту та відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо формування податкового кредиту, має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та виконав законодавчі умови отримання такого відшкодування.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що органом державної податкової служби, як суб'єктом владних повноважень не доведено, що зазначений вище правочин є таким, що не відповідає моральним засадам суспільства, порушує публічний порядок, спрямований на не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, договір поставки товару в судовому порядку не визнавалися незаконним, недійсним або не чинним.

Крім того, чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів, транспортних засобів та іншого устаткування, або спеціальних дозволів у останніх.

Згідно з частиною другою ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, вимоги якої Відповідачем не виконано.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність спірних податкових повідомлень-рiшень від 24 квітня 2017 року № на суму 44 606,00 грн. та від 24 квітня 2017 року № на суму 11 015,00 грн. в порядку частини 2 статті 71 КАС України, внаслідок чого позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Разом із тим, обираючи спосіб захисту порушеного права як визнання зазначених вище податкових повідомлень-рішень недійсними, позивачем не було враховано, що статтею 55 Податкового кодексу України передбачено лише можливість скасування податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Позивачем сплачений судовий збір у загальній сумі 3 200 грн. 00 коп. відповідно до квитанції від 23 травня 2017 року № 0.0.772281710 1

Керуючись статтями 104-107, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОНТОРГ-КОМ» до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про визнання незаконним та скасування Наказу на перевірку ГУ ДФС у Донецькій області №141 від 16.03.2017 року; визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Донецькій області - задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Донецькій області № від 24.04.2017 року про застосування штрафних санкцій у розмірі 44 606,00 грн.

Скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Донецькій області № від 24.04.2017 року про застосування штрафних санкцій у розмірі 11 015,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області (код за ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОНТОРГ-КОМ» (код за ) 3 200 (три тисячі двісті) грн. 00 коп. суми судового збору.

Вступна та резолютивна частини постанови прийняті у нарадчій кімнаті 18 жовтня 2017 року.

Постанова у повному обсязі складена та підписана 23 жовтня 2017 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративногоУкраїни, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Кочанова П.В.