Справа № 825/1254/17
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/1254/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Укртрансбезпеки у Харківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - Державна служба України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2.) 15.08.2017 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Укртрансбезпеки у Харківській області (далі - Управління) та просить визнати протиправним та скасувати розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 06.01.2017, складений відповідачем до акту від 06.01.2017 № 0200116.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що контролюючим органом не вірно визначено особу, щодо якої має бути складено акт та розрахунок, та яку необхідно притягнути до відповідальності. Так, документи складено відносно позивача, який є власником транспортного засобу, а не перевізника, як того вимагають норми чинного законодавства, оскільки власник і перевізник є різними особами. Крім того, відповідачем застосовано адміністративно-господарські санкції за порушення вагового нормативного параметру, але транспортний засіб внаслідок габаритно-вагового контролю не затримувався, та після його проходження подальший рух не заборонявся, що на думку позивача є порушенням Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не прибув, в письмових запереченнях просив здійснювати розгляд справи без його участі. Зазначив, що після проходження габаритно-вагового контролю співробітниками Управління було встановлено, що навантаження на одиночну вісь перевищує нормативно встановлені параметри, а саме: 12,450 т замість встановлених 11 т. Зважаючи на зазначене співробітниками відповідача на законних підставах було віднесено транспортний засіб позивача до великовагових та складено Довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю, Акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та Розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів.

Щодо посилань ОСОБА_2 на ту обставину, що транспортний засіб було передано ним в оренду перевізнику ФОП ОСОБА_3 пояснив, що договір оренди не оформлено позивачем належним чином, а саме нотаріально не посвідчено, а тому він не створює юридичних наслідків. Таким чином, позивач є фактичним автомобільним перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт» та інших нормативно-правових актів в сфері автотранспорту. За наведених обставин просив відмовити в задоволенні позову.

Крім того, представником відповідача надано клопотання про залишення поданого ОСОБА_2 адміністративного позову без розгляду, у зв'язку із недотриманням останнім встановлених ч. 5 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства строків звернення до суду.

Однак, з огляду на викладені ОСОБА_2 в адміністративному позову обставини та те, що відповідно до наданих в судовому засіданні пояснень представника позивача, безпосередньо ОСОБА_2 оскаржувані розрахунки не отримував, суд вважає за можливе визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду.

При цьому, суд враховує, що у разі наявності порушення прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулась до адміністративного суду за захистом своїх прав за межами, встановлених главою 8 Кодексу адміністративного судочинства України строків, суд може поновити їх та вирішити спір по суті (задовольнити вимоги) чи залишити заяву без розгляду.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного суду України від 24.11.2015 по справі № П/800/259/15.

Ухвалою суду від 21.08.2017 до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, було залучено Державну службу України з безпеки на транспорті.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, пояснень по справі не надав.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, враховуючи таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 має у власності транспортний засіб сідловий тягач-Е VOLVO FH12, 1997 р.в., державний номер НОМЕР_1 та напівпричіп-фургон ізотермічний-E FRUEHAUF, 1997 р.в., державний номер НОМЕР_2 (а.с. 10, 11).

06.01.2017 контролюючими особами Управління у пункті габаритно-вагового контролю на 471 км а/д «Київ - Харків - Довжанський» було проведено зважування транспортного засобу марки VOLVO FH12, номерний знак НОМЕР_1 (з причепом марки FRUEHAUF, номерний знак НОМЕР_2) (а.с. 85).

В подальшому, у зв'язку із виявленням, що навантаження на одиночну вісь транспортного засобу перевищувало нормативно-встановлені параметри, а саме: 12,450 т замість встановлених 11 т., відповідачем було складено Довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 06.01.2017, Акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 06.01.2017 № 0200116 та Розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів на суму 526,50 євро (а.с. 82-84).

Листом від 11.04.2017 № 1917 Управління повідомило позивача про необхідність внесення плати за проїзд у вищевказаному розмірі (а.с. 67).

Вважаючи вищевказаний розрахунок протиправним, ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Абзацом третім п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» встановлено, що Державна інспекція України з безпеки на наземному транспорті реорганізовується шляхом злиття з Державною інспекцією України з безпеки на морському та річковому транспорті, а також підпорядкувавши службу, що утворюється - Державній службі України з безпеки на транспорті, Державну спеціальну службу транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Положення).

Відповідно до п. 1 Положення, Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно із п. 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 592 «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті» утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті, як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема, Управління Укртрансбезпеки у Харківській області.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1378-р «Питання Державної служби з безпеки на транспорті» здійснення функцій і повноважень, покладених на Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекцію), припинено та забезпечено можливість їх виконання Укртрансбезпекою.

З огляду на викладене, суд зазначає, що Управління Укртрансбезпеки у Харківській області під час здійснення своїх повноважень діє як суб'єкт владних повноважень, який має право здійснювати державний нагляд та контроль за дотриманням перевізниками законодавства про автомобільний транспорт, з правом прийняття відповідних рішень, обов'язкових до виконання.

Спірні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України від 30.06.1993 № 3353-XII «Про дорожній рух» (далі - Закон № 3353-XII), Законом України від 05.04.2001 № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III), Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567), Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженим поставною Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 (далі - Порядок № 879), в редакціях, чинних на момент виникнення спірних відносин.

Згідно з ч. 2 ст. 29 Закону 3353-XII з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, за плату, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно ст. 1 Закону № 2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Згідно із ст. 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи на підставі яких виконуються вантажні перевезення.

Крім того, ст. 48 цього Закону встановлено, що у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Статтею 33 Закону України від 08.09.2005 № 2862-IV «Про автомобільні дороги» встановлено, що рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 16 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 № 198, перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об'єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначаються окремими актами законодавства.

Пунктом 2 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 № 30 (далі - Правила № 30, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великогабаритним, якщо його габарити перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 1993 р. № 1094.

Транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху (п. 3 Правил № 30).

У свою чергу, згідно з п. 22.5 Правил дорожнього руху (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги -4м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь -11т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь -11т, здвоєні осі -18т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Згідно п. 4 Правил № 30, рух великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, виданим перевізникові Державтоінспекцією, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.

Механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів визначає Порядок № 879.

Згідно із пп. 4 п. 2 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

Відповідно до п. 3 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та відповідними підрозділами МВС, що забезпечують безпеку дорожнього руху.

Згідно із п. 20 Порядку № 879 за результатами точного та/або документального габаритно-вагового контролю посадові особи та/або працівники Укртрансбезпеки або її територіальних органів визначають належність транспортного засобу до великовагових та/або великогабаритних.

У відповідності з п. 21 Порядку № 879, у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування. Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Пунктом 27 Порядку № 879 передбачено, що плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування справляється з транспортних засобів вітчизняних та іноземних власників, у тому числі тих, що визначені у статті 5 Закону України "Про єдиний збір, який справляється у пунктах пропуску через державний кордон України", справляється у разі виявлення факту перевищення їх фактичних параметрів над параметрами, які враховувалися під час встановлення розміру єдиного збору в пунктах пропуску через державний кордон, де відсутні вагові комплекси, та з транспортних засобів, які виїжджають за межі України і на які в установленому порядку не отримано дозвіл на рух або не внесено плату за проїзд. Плата за проїзд справляється в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку.

Спільним наказом Міністерства інфраструктури України та Міністерства внутрішніх справ України від 10.12.2013 №1007/1207, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04.02.2014 за №215/24992 (далі - Наказ № 1007/1207), зокрема, пп. 5 п. 4, передбачено, що посадові особи Укртрансінспекції під час здійснення габаритно-вагового контролю складають акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних або вагових параметрів та визначають суму плати за проїзд за формулою розрахунку відповідно до пунктів 30-30-1 Порядку № 879.

Згідно із п. 31-1 Порядку № 879, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п'ятикратному розмірі.

У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням.

Перевізник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Судом встановлено, що за наслідком проведеного 06.01.2017 габаритно-вагового контролю транспортного засобу, який належить ОСОБА_2, марки VOLVO FH12, 1997 р.в., державний номер НОМЕР_1 та напівпричепу-фургону ізотермічного-E FRUEHAUF, 1997 р.в., державний номер НОМЕР_2, посадовими особами Управління було встановлено перевищення осьового навантаження на одиночну вісь, внаслідок чого нараховано плату за проїзд великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, у сумі 526,50 євро. Тобто, позивачем не виконано вимог чинного законодавства щодо здійснення перевезень вантажу великоваговими та великогабаритними транспортними засобами на автомобільних дорогах загального користування.

В свою чергу, суд звертає увагу, що представником позивача в судовому засіданні не заперечувався факт вчиненого перенавантаження автомобіля, а також розмір нарахованої плати за проїзд великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування.

Однак, ОСОБА_2 та представником позивача зазначено, що він не є автомобільним перевізником, в розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому до нього не можуть бути застосовані відповідні санкції.

Так, позивачем зазначено, що перевезення вантажу на належному йому транспортному засобі здійснювалось ФОП ОСОБА_3 на підставі договорів оренди транспортного засобу від 02.01.2017, на підтвердження чого, крім іншого, надано товарно-транспортну накладну на переміщення алкогольних напоїв від 05.01.2017 № НОМЕР_3 (а.с. 12-13, 14-15, 16-17, 18).

Однак, суд вважає вищевказані доводи необґрунтованими, враховуючи таке.

Згідно із ч. 4 ст. 203 Цивільного кодексу України однією із загальних вимог чинності правочину є вчинення його у формі, встановленій законом.

За приписами ч. 1 ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України регламентовано, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Положеннями ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Враховуючи наведене, суд вважає безпідставними посилання ОСОБА_2 на наявні в матеріалах справи договори оренди транспортного засобу від 02.01.2017, оскільки вони не є нотаріально посвідченими, внаслідок чого, відповідно до положень ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, вказані договори є нікчемними. Суд завертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази щодо визнання договорів від 02.01.2017, укладених між позивачем та ФОП ОСОБА_3, дійсними в судовому порядку.

Крім того, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи на підставі яких виконуються вантажні перевезення, зокрема, договори оренди транспортного засобу.

Проте, із зібраних матеріалів справи вбачається, що водієм транспортного засобу не надано представнику Управління доказів оренди транспортного засобу іншими особами під час здійснення відповідних заходів контролю, що не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні.

Таким чином, саме ОСОБА_2, як власник транспортного засобу марки VOLVO FH12, 1997 р.в., державний номер НОМЕР_1 з напівпричепом-фургоном ізотермічним-E FRUEHAUF, 1997 р.в., державний номер НОМЕР_2, повинен нести відповідальність за перевищення нормативно-вагових параметрів при перевезенні вантажу.

Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що контролюючі особи Управління не здійснили затримку транспортного засобу після виявлення порушень під час габаритно-вагового контролю, суд вважає безпідставними, з огляду на таке.

Відповідно до п. 21 Порядку № 879, в разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється.

Поряд з цим, п. 22 Порядку № 879 деталізує, що у разі виявлення на стаціонарних або пересувних чи автоматичних зважувальних пунктах порушення правил проїзду великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів такий транспортний засіб тимчасово затримується згідно із статтею 265-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В свою чергу, згідно ст. 265-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, повноваженнями затримувати транспортний засіб наділені працівники відповідного підрозділу Національної поліції, що забезпечує безпеку дорожнього руху.

Зважаючи на вищевикладене, суд погоджується з доводами представника відповідача, наведеними в запереченнях на адміністративний позов, що співробітники Укртрансбезпеки не наділені повноваженнями затримувати транспортні засоби.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 є перевізником в розумінні положень Закону України «Про автомобільний транспорт» та правомірність розрахунку плати за проїзд, здійсненого посадовими особами Управління, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись статтями 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна