Справа № 820/2849/17
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 жовтня 2017 р. № 820/2849/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегіїї суддів:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В., судді - Панченко О.В., судді - Тітова О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Цабеки К.Є.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 до ОСОБА_4 юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 у порядку адміністративного судочинства висунув вимогу (з урахуванням заяви про зменшення позову) про визнання протиправним та скасування наказу ОСОБА_4 юстиції України №1996/5 від 21.06.2017р. «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Аргументуючи заявлені вимоги зазначив, що у професійній діяльності неухильно додержування вимог закону, прав та інтересів будь-яких осіб не порушував, не скоював діянь, за вчинення яких може бути прийнято рішення про блокування доступу до Державного реєстру речових прав та нерухоме майно.

У судовому засіданні представник позивача підтримав міркування заявника, просив ухвалити рішення про задоволення позову.

Відповідач, ОСОБА_4 юстиції України з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що проведена камеральна перевірка показала на порушення приватним нотаріусом процедури державної реєстрації речових права на нерухоме майно, а тому, рішення про блокування доступу до Державного реєстру речових прав та нерухоме майно є цілком правомірним.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень, вислухавши представників сторін, повно виконавши процесуальний обовязок з офіційного зясування обставин справи, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що згідно з наказом відповідача, ОСОБА_4 юстиції України №1569/7 від 13.05.2017р. позивач був включений до переліку державних реєстраторів та суб'єктів державної реєстрації, щодо яких проводиться моніторинг реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Результати проведеного працівником відповідача моніторингу оформлені актом від 29.05.2017р., за висновками якого в діяльності позивача як приватного нотаріуса при виконанні функцій державного реєстратора наявні порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку №1127, Порядку №1141.

Наказом відповідача, ОСОБА_4 юстиції України від 01.06.2017р. №1909/7 була призначена камеральна перевірка державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

Результати проведеної камеральної перевірки оформлені довідкою від 12.06.2017 року, за висновками якої в діяльності позивача як приватного нотаріуса при виконанні функцій державного реєстратора наявні порушення ст.ст.3, 10, 16, 18, 19, 20, 32, 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 9, 10, 54 Порядку №1127, пунктів 10, 11, 12, 56 Порядку №1141 та запропоновано заблокувати доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 4 місяці.

Наказом відповідача ОСОБА_4 юстиції України №1996/5 від 21.06.2017р. до позивача як державного реєстратора було застосовано міру юридичної відповідальності у вигляді тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 4 місяці.

Як зясовано судом, юридичною підставою для прийняття цього наказу субєктом владних повноважень обрано положення ст.37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а фактичною підставою слугували висновки довідки від 12.06.2017 року про вчинення порушень ст.ст.3, 10, 16, 18, 19, 20, 32, 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 9, 10, 54 Порядку №1127, пунктів 10, 11, 12, 56 Порядку №1141.

Перевіряючи відповідність закону, зокрема і ч.3 ст.2 КАС України, юридичних та фактичних мотивів, покладених субєктом владних повноважень в основу спірного рішення, суд зазначає, що правовідносини з приводу процедури державної реєстрації речових прав та нерухоме майно, з приводу здійснення державного контролю у цій сфері, з приводу притягнення винних осіб до відповідальності унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затверджений постановою КМУ від 25.12.2015р. №1127 із змінами та доповненнями; далі за текстом Порядок №1127); Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (затверджений постановою КМУ від 26.10.2011 р. №1141 із змінами та доповненнями; далі за текстом Порядок №1141), Порядку здійснення контролю у сфері державної реєстрації (затверджено постановою КМУ від 21.12.2016р. №990; далі за текстом Порядок №990).

Водночас з цим, визначаючись з приводу законодавства, котре має бути застосовано до спірних правовідносин, суд, насамперед, вважає за необхідне керуватись ст.ст.8, 129 Конституції України, ст.ст.8 і 9 КАС України, і віддати перевагу верховенству права та пріоритет нормам діючого та схваленого Верховною Радою України міжнародного договору над приписами національного законодавства України.

Відтак, у силу приписів Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд вважає за необхідне поширити на спірні правовідносини дію ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція).

Так, ст.8 Конвенції передбачено, що « 1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.».

Тлумачення змісту цієї статті Конвенції було надано Європейським судом з прав людини, зокрема, у п.165 рішення по справі «ОСОБА_5 проти України» (заява № 21722/11), з якого вбачається, що втручання у право на повагу до приватного життя може мати місце також і у разі реалізації Державою заходів впливу чи примусу до професійної діяльності особи.

З положень п.22 ч.1 ст.92 Конституції України витікає, що в Україні запроваджена цивільно-правова відповідальність, а також відповідальність за вчинення злочинів, відповідальність за вчинення адміністративних правопорушень, відповідальність за вчинення дисциплінарних порушень

Однак, норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» оминають як питання кваліфікації заходів впливу (чи-то санкцій, заходів реагування, заходів примусу), запроваджених ст.ст.37 і 37-1 цього закону, як конкретного виду юридичної відповідальності, так і питання складових елементів діяння, котрі є достатніми для кваліфікації скоєного діяння як правопорушення, питання критеріїв оцінки тяжкості діяння для визначення ступеня тяжкості покарання тощо.

Суд вважає, що обираючи з-поміж згаданих у п.22 ч.1 ст.92 Конституції України цивільної, кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності, передбачені у ст.ст. 37 і 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заходи державного примусу слід віднести саме до адміністративної відповідальності.

До такого висновку суд схиляється і тому, що з-поміж перелічених у цих статтях заходів державного примусу тимчасове блокування доступу до Державного реєстру прав, анулювання доступу до Державного реєстру прав, скасування акредитації суб'єкта державної реєстрації, направлення подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю у розумінні ст.ст.238, 239 Господарського кодексу України належать до кола адміністративно-господарських санкцій.

Таким чином, застосовуючи до спірних правовідносин ст.8 Конвенції, суд доходить висновку, що у даному випадку мало місце втручання Держави в професійну діяльність позивача у спосіб прийняття рішення обмежувального характеру.

Втручання було передбачено законом ст.ст.37 і 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Втручання переслідувало теоретично цілком легітимну мету забезпечення порядку (дисципліни) у справі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, втручання не задовольняє вимогам необхідності у демократичному суспільстві у звязку з недотриманням балансу між публічними та приватними інтересами учасників спірних правовідносин.

Так, оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.69-71, 86 КАС України, суд зазначає, що викладені в довідці перевірки від 29.05.2017р. діяння позивача як приватного нотаріуса при виконанні функції державного реєстратора взагалі не порушили прав та інтересів будь-яких сторонніх осіб, а також не спричинили навіть щонайменших негативних юридичних наслідків.

За таких обставин, слід визнати, що обираючи міру юридичної відповідальності у спірних правовідносинах субєкт владних повноважень не забезпечив дотримання ані ст.8 Конвенції, ані ч.3 ст.2 КАС України в частині вимог до обґрунтованості та пропорційності прийнятого рішення.

Проте, навіть незважаючи на явну непропорційність втручання, незабезпечення дотримання при втручанні правила юридичної визначеності як невідємної складової принципу верховенства права, суд все ж таки не вважає за можливе сприйняти ці обставини як достатні підстави для скасування спірного рішення, позаяк вбачає за необхідне зясувати фактичні обставини спірних правовідносин.

Зясовуючи обставини спірних правовідносин, суд установив, що за твердженням субєкта владних повноважень при розгляді заяв за №№ 20910833, 21011964, 21013517, 21028286, 21233920, 21238156 позивач не вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно електронних копій документів на підтвердження повноважень представника.

Суд зауважує, що перелік документів, на підставі яких здійснюється державна реєстрація речових прав на нерухоме майно викладений законодавцем у ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і документи про повноваження представника не входять до кола цих документів.

Фактів здійснення позивачем державної реєстрації речових прав на неналежних осіб або за зверненнями неналежних осіб, умисного чи внаслідок явної недбалості протиправного позбавлення осіб належних їм речових прав на нерухоме майно субєктом владних повноважень у спірних правовідносинах виявлено не було.

Положення ст.ст.10, 16-18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 8-10 Порядку №1127 не містять чітких та однозначно сформульованих вимог відносно виготовлення електронних копій документів про повноваження представника заявника.

Твердження позивача про долучення до матеріалів справ паперових копій цих документів були відхилені субєктом владних повноважень без належної та достатньої аргументації неврахування, зокрема, у співвідношенні із спричиненими цим діянням наслідками.

Таким чином, суд доходить до висновку, що дії відповідача за цим епізодом не порушили прав та інтересів будь-яких осіб, не спричинили настання жодних негативних наслідків, суть висунутих субєктом владних повноважень претензій має суто формальний характер і витікає з власного тлумачення низки приписів актів законодавства.

За таких обставин, суд не може погодитись із судженням відповідача про кваліфікацію цих дій як правопорушень, котрі заслуговують на застосовування санкцій у порядку ст.37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Окрім того, за твердженням субєкта владних повноважень позивачем при виконанні функцій державного реєстратора не було дотримано вимог законодавства при розгляді заяв за №№ 19772030, 19817834, а саме: не додано електронної копії документа, що встановлюють право власності.

Суд вважає, що залучення правовстановлюючих документів по цим заявам до матеріалів реєстраційних справ у паперовій формі (обставини чого не заперечувались відповідачем у ході розгляду справи), а також відсутність будь-яких негативних юридичних наслідків діянь державного реєстратора свідчать про явну та очевидну надмірність застосованого до позивача покарання у вигляді санкції на блокування доступу до Державного реєстру прав на нерухоме майно строком на 4 місяці.

За твердженням субєкта владних повноважень при розгляді заяв за №№21017676, 21017897 позивач вчинив реєстрацію права власності у результаті поділу обєкта за відсутністю документа, що підтверджує присвоєння адреси обєкту нерухомого майна.

Між тим, суд вважає за правильне погодитись саме з доводами позивача за цим епізодом, адже з поданих на державну реєстрацію документів вбачався висновок компетентного субєкта права про можливість поділу обєкта нерухомості на дві окремі будівлі зі збереженням раніше присвоєної поштової адреси.

Суд зауважує, що закон не наділяє державного реєстратора повноваженнями на перевірку суті письмових документів юридичного характеру за відсутності явних та очевидних ознак невідповідності закону таких документів.

За таких обставин, суд не знаходить правових підстав для визнання правильним судження субєкта владних повноважень за даним епізодом про протиправність дій державного реєстратора, котрий погодився з висновком офіційного письмового документу.

За твердженням субєкта владних повноважень при розгляді заяв за №№ 20954549, 21238996, 21239078 позивачем перед прийняттям рішень не було здійснено пошук заяв у базі даних та не у повному обсязі була перевірена інформація стосовно наявності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в проведені державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень.

Проте, суд відмічає, що з матеріалів проведеного субєктом владних повноважень контролю не вбачається протиправності або помилковості вчинених приватним нотаріусом реєстраційних дій.

Суд погоджується з доводами міністерства про те, що встановлений законом чи підзаконним нормативно-правовим актом порядок реалізації управлінської функції має бути безумовно додержаний субєктом владних повноважень навіть і у тому випадку, коли такий порядок має суто формальний характер.

Проте, оскільки субєкт владних повноважень у спірних правовідносинах взагалі не сприйняв доводів позивача про наявність в його розпорядженні актуальної та достовірної інформації у обсязі, котрий виключав можливість прийняття помилкового рішення та спричинення негативних наслідків, тобто не врахував розумної та добросовісної поведінки особи, то суд вважає безпідставним притягнення позивача до відповідальності у вигляді санкції по блокуванню доступу до Державного реєстру прав строком на 4 місяці.

За твердженням субєкта владних повноважень при розгляді заяв за №№ 20470317, 20930020, 20957223, 21142965, 21750044 позивачем не було не здійснено пошук у Державному реєстрі прав відомостей за реєстраційним номером обєкту нерухомого майна.

Пояснення позивача про здійснення пошуку відповідних обмежень за критерієм - адреса нерухомого майна (замість критерію - реєстраційний номер обєкта нерухомого майна) субєктом владних повноважень ані в ході виконання управлінської функції контролю, ані в ході розгляду справи спростовані не були.

Пояснення позивача про те, що результати пошуку саме за обраним ним критерієм видають найбільш повну інформацію також не спростовані субєктом владних повноважень.

Матеріали справи не містять жодних даних, які б показували на те, що внаслідок пошуку обмежень за іншим критерієм приватним нотаріусом як державним реєстратором було прийнято помилкове рішення або порушено прав (інтереси) будь-яких осіб.

За таких обставин, суд вважає, що у спірних правовідносинах з урахуванням умов професійної діяльності приватного нотаріуса як державного реєстратора, відсутності щонайменших ознак спрямованості його намірів на порушення закону цей епізод не може бути кваліфікований як підстава для застосування санкцій у порядку ст.37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За твердженням відповідача при розгляді заяви № 20470317 позивачем не було перевірено повної оплати адміністративного збору.

Однак, з урахуванням положень ст.35 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» про пропорційний розподіл сплаченого адміністративного збору і фактичне надходження суми збору в частині, що належить перерахувати на користь Держави, суд вважає, що діяння позивача за цим епізодом не створило підстав для застосування санкції згідно з ст.37-1 згаданого акту законодавства.

За твердженням субєкта владних повноважень при розгляді заяви №21626986 позивачем було порушено строк проведення державної реєстрації права власності.

Суд звертає увагу, що при накладенні покарання субєкт владних повноважень не визначився ані з терміном пропуску строку, ані з причинами пропуску строку, ані з створеними у звязку з цим наслідками.

Наведений позивачем порядок обчислення строку за цією заявою, коли строк починає обраховуватись з наступного дня і не включає святкових, вихідних, неробочих днів, узгоджується з положеннями ст.253 Цивільного кодексу України та не суперечить нормам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», котрі не містять ніяких виключних правил перебігу строків.

Отже, прийняття за даним епізодом рішення про державну реєстрацію 05.04.2017р. не суперечить закону.

Крім того, судом встановлено, що міністерством в жодному документі не обґрунтовано чому строк блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має складати саме 4 місяці, а не будь-якій менший період часу.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку, що жодне з вчинених позивачем у спірних правовідносинах діянь окремо, ні вчинені позивачем діяння в їх сукупності не дають підстав для притягнення приватного нотаріуса як державного реєстратора до відповідальності у порядку ст.37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом прийняття рішення про блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Враховуючи встановлені по справі обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити, оскільки субєкт владних повноважень за правилами ч.2 ст.71 КАС України не довів правильності юридичних мотивів та обґрунтованості фактичних мотивів, покладених в основу спірного рішення.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.94 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.7-11, 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 до ОСОБА_4 юстиції України про визнання незаконним та скасування наказу - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_4 юстиції України №1996/5 від 21.06.2017р. «Про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Стягнути на користь Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (61000, АДРЕСА_1) сплачений при поданні позову судовий збір в розмірі 640 грн. (шістсот сорок грн. 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_4 юстиції України (01001, м.Київ, вул.Городецького,13).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 20.10.2017 року.

Головуючий суддя (підпис) О.В.Старосєльцева

судді: (підпис) ОСОБА_6

(підпис) ОСОБА_7

Згідно з оригіналом. Оригінал постанови знаходиться в матеріалах справи.

Постанова не набрала законної сили.

Головуючий суддя (підпис) О.В.Старосєльцева