Справа № 334/3681/17
Суддя: Баруліна Т. Є.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 19.10.2017
Справа № 334/3681/17
Провадження № 2-а/334/411/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого: судді - Баруліної Т.Є.

при секретарі Лапі М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду з позовом до Правобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправним та зобов'язання призначити пенсію.

В обґрунтування позову зазначила, що вона з лютого 2013 року здобула право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_1 та пенсійним посвідченням НОМЕР_2, яке видано Пенсійним фондом України.

У 2015 році вона змушена була залишити своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, та переміститися до м. Запоріжжя, факт її внутрішнього переміщення потверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 03 серпня 2015 року виданою УПСЗН Запорізької міської ради по Ленінському району.

В листопаді 2016 року відповідач припинив виплату їй пенсії, тому в травні 2017 року, позивачка звернулася до відповідача з заявою про надання інформації стосовно припинення виплати їй пенсії та просила поновити виплати.

26 травня 2017 року відповідач надав відповідь позивачу, що їй було припинено виплату пенсії згідно рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат ВПО Запорізької міської ради по Дніпровському району.

Позивачка просив суд визнати дії Правобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення виплати йому пенсії протиправними, зобов'язати відповідача відновити виплату пенсії ОСОБА_1 з моменту її припинення, з грудня 2016 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки у відповідача відсутні правові підстави для поновлення виплати пенсії, та надав письмові заперечення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши сторін, з'ясувавши всі обставини та перевіривши їх доказами, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавств, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 8 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, має право на пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_1 та пенсійним посвідченням НОМЕР_2, яке видано Пенсійним фондом України.

У 2014 році ОСОБА_1 залишила своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, та перемістилася до м. Запоріжжя, що потверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 03 серпня 2015 року виданою УПСЗН Запорізької міської ради по Ленінському району.

ОСОБА_1 з 01.11.2014 року перебуває на обліку у Правобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та отримувала пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Виплата пенсії ОСОБА_1 здійснювалася з 01.11.2014 року по 01.12.2016 року, а з 01 грудня 2016 року їй припинено виплату пенсії.

16.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя з заявою про надання інформації стосовно припинення виплати йому пенсії та просив поновити виплати пенсії.

26 травня 2017 року Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя своїм листом №84/Г-9 повідомило позивача, що згідно листа управління праці та соціального захисту населення по Дніпровському районі Запорізької міської ради від 18.05.2017 №07-06/407 довідка позивача про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України від 03.08.2015 р. № скасована. Та 19.05.2017 року комісією з питань призначення (відновлення/припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Запорізької міської ради по Дніпровському району прийнято рішення відмовити у поновленні виплати пенсії у зв'язку з скасуванням довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Згідно ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Як передбачено ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Системний аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Судом було встановлено, рішення пенсійним органом щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії не приймалося, що було підтверджено представником відповідача у судовому засіданні. В своїх запереченнях представник відповідача посилалася, що виплата пенсії позивачу призупинена з 01.12.2016, на підставі повідомлення, що довідка позивача про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України від 03.08.2015 р. № скасована, та на лист управління праці та соціального захисту населення по Дніпровському районі Запорізької міської ради від 18.05.2017 №07-06/407.

Водночас статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав, передбачених законом, для припинення позивачеві виплати пенсії, а тому суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення позивачеві виплати пенсії є протиправними.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України ( пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 є протиправними, суперечить як чинному національному законодавству так і практиці Європейського Суду з прав людини, а тому адміністративний позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Посилання відповідача на те, що припинення виплати пенсії позивачеві відповідає положенням Постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 року є безпідставними з огляду на викладені вище обставини.

Крім того, як передбачено п. п. 10, 11 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, на який посилається Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, структурний підрозділ з питань соціального захисту населення вносить на розгляд комісії протягом трьох робочих днів з дня надходження інформації, зазначеної у пункті 8 цього Порядку, та відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї подання про припинення соціальної виплати. Комісія протягом п'яти календарних днів розглядає подання про припинення соціальних виплат та приймає відповідне рішення.

Відповідно до п. п. 12, 13 вказаного вище Порядку, соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Комісія не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після прийняття рішення щодо припинення соціальної виплати надсилає копію такого рішення органам, що здійснюють соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

Проте, всупереч ч. 2 ст. 71 КАС України, у своїх запереченнях на позов, відповідач взагалі не посилається на прийняття відповідного рішення комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яке могло би бути підставою для припинення виплати з 01.12.2016 пенсії, відповідно до Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, який затверджено Постановою КМУ №365 від 08.06.2016 року, що також свідчить про відсутність у відповідача правових підстав для припинення з 01.12.2016 року виплати пенсії позивачеві.

Керуючись Конституцією України,ст. ст.4, 8, 71, 158-163 КАС України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 - протиправними.

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя відновити виплату пенсії, ОСОБА_1 з моменту її припинення з 01.12.2016 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Баруліна Т. Є.