Справа № 816/1650/17
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1650/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Довгопол М.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Гнітько О.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - Захаренка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, третя особа - Головне управління ДФС у Полтавській області, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

28 вересня 2017 року ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі по тексту - Лубенська ОДПІ, відповідач), третя особа - Головне управління ДФС у Полтавській області (надалі по тексту - ГУ ДФС у Полтавській області, третя особа), про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області від 24 червня 2016 року № 126617-17.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказував на неправомірність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення з огляду на те, що визначення йому податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік суперечить принципу стабільності податкового законодавства. Вказував, що рішення 48 позачергової сесії 6 скликання Лубенської міської ради від 14 січня 2015 року «Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» офіційно оприлюднене Лубенською міською радою у газеті «Лубенщина» 24 січня 2015 року, тому обов'язок сплати відповідного податку виникає не раніше, ніж з наступного бюджетного року, тобто з 2016 року.

Також позивач зауважував, що нежитлова будівля (безалкогольний цех), власником якої є позивач, і відносно якої нараховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, не є об'єктом оподаткування в силу положень пп. є) п. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Письмові заперечення відповідача /а.с. 43 - 44/ та письмові заперечення третьої особи /а.с. 53 - 54/ обґрунтовані тим, що спірне податкове повідомлення-рішення винесено у відповідності до вимог статті 266 Податкового кодексу України, з урахуванням рішення 48 позачергової сесії 6 скликання Лубенської міської ради від 14 січня 2015 року, яким встановлено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік. Також зауважено, що об'єкти нерухомості фізичних осіб, в тому числі тих, які здійснюють підприємницьку діяльність, не визначено пп. «є» пп. 266.2.2. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України як об'єкти нерухомості, що не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, про що роз'яснено у листі ДФС України від 21.03.2017 № 3778/Є/99-99-13-02-03-14.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача і третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення (безалкогольний цех), загальною площею 245,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.01.2012, витягом про державну реєстрацію прав від 30.01.2012, технічним паспортом на виробничий будинок, копії яких наявні у матеріалах справи /а.с. 16 - 21/.

Рішенням позачергової сорок восьмої сесії шостого скликання Лубенської міської ради від 14 січня 2015 року "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" встановлено на 2015 рік ставку податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, на рівні 1 % мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування /а.с. 9-10/.

24 червня 2016 року Лубенською ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення № 126617-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості 18010300" за 2015 рік у розмірі 2995,06 грн /а.с. 8/.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню від 24 червня 2016 року № 126617-17, суд виходить з наступного.

Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції норм Податкового кодексу України запроваджено новий податок - податок на майно.

Згідно із статтею 265 Податкового кодексу України (у редакції на час спірних правовідносин) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до підпунктів 266.1.1, 266.2.1, 266.3.1, 266.3.2 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка /пп. 266.2.1. п. 266.2. статті 266/ .

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток /пп. 266.3.1. п. 266.3. статті 266/.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності /пп. 266.3.2. п. 266.3. статті 266/.

Згідно із підпунктом 266.7.1. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

За приписами підпункту 266.7.2. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення, про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Підпунктом 266.6.1. пункту 266.6. статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Рішенням позачергової сорок восьмої сесії шостого скликання Лубенської міської ради від 14 січня 2015 року "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" встановлено на 2015 рік ставку податку для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, на рівні 1 % мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування /а.с. 9/. Зазначене рішення оприлюднено у випуску газети «Лубенщина» від 24.01.2015 /а.с. 10/.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до частини першої статті 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

За приписами статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.

У свою чергу, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

За змістом пунктів 10.3 - 10.5 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Установлення місцевих податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України.

Статтею 12 Податкового кодексу України визначені, зокрема, повноваження сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів.

Пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

В силу вимог пп. 12.3.1 п. 12.3 статті 12 Податкового кодексу України встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Зазначена норма узгоджується з принципом стабільності, на якому ґрунтується податкове законодавство, що закріплений у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України. Відповідно до цього принципу зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно із пунктом 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. При цьому, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Таким чином, з урахуванням норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення місцевої ради стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, прийняте в 2015 році та опубліковане у січні 2015 року, не могло бути застосоване в 2015 році. Таке рішення могло передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

Положення пункту 4 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" не можуть розглядатися як скасування чинної норми пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Суд звертає увагу, що законодавцем при прийнятті Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким фактично запроваджено податок на майно, в тому числі, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, одночасно не було внесено зміни до підпункту 12.3.4 пункту 12.3, пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та не встановлено виключення для податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в частині введення його в дію в іншому порядку, ніж як у тому, що визначений статтею 12 Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що виключно місцева рада має компетенцію щодо прийняття рішень стосовно встановлення місцевих податків протягом бюджетного періоду, при чому таке рішення набуває чинності лише з початку наступного бюджетного періоду, з урахуванням приписів п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція щодо податку на майно викладена в рішеннях Вищого адміністративного суду України: ухвалі від 20.04.2017 року у справі № К/800/28546/16 (реєстраційний номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 66193512), постанові від 13.04.2017 у справі № К/800/12330/16 (реєстраційний номер рішення 66002453), постанові від 30 березня 2017 року у справі К/800/4451/16 ( реєстраційний номер рішення 65668195).

Враховуючи те, що рішення позачергової сорок восьмої сесії шостого скликання Лубенської міської ради "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" прийняте 14 січня 2015 року, то застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування могло мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Для застосування рішення про встановлення місцевих податків у 2015 році, таке рішення мало бути прийнято до 15 липня 2014 року.

З огляду на викладене, визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік на підставі рішення позачергової сорок восьмої сесії шостого скликання Лубенської міської ради "Про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" від 14 січня 2015 року, не ґрунтується на нормах Податкового кодексу України.

Також суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що нежитлова будівля (безалкогольний цех), власником якої є позивач, і відносно якої нараховано податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, не є об'єктом оподаткування в силу положень пп. є) п. 266.2.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до підпункту є) підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктами оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Податковим кодексом України не визначено поняття "будівлі промисловості" та "промислові підприємства". Проте, поняття "будівлі промисловості" міститься в Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до класу 1251 "Будівлі промислові". Цей клас не включає: резервуари, силоси та склади (1252); будівлі сільськогосподарського призначення (1271); комплексні промислові споруди (електростанції, нафтопереробні заводи тощо), які не мають характеристик будівель (230).

У свою чергу клас 1251 "Будівлі промисловості" включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Аналіз норми підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, дає підстави для висновку, що не є об'єктом оподаткування будь-які будівлі промисловості. Сполучник "зокрема" вказує на те, що перелік таких будівель промисловості не є вичерпним.

Враховуючи приписи підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, а також те, що позивач є власником нежитлової будівлі, а саме: безалкогольного цеху, який відповідно до висновку № 1182 експертного будівель-технічного дослідження Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса /а.с. 25 - 28/, відноситься згідно Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 до будівель підприємств харчової промисловості, код 1251.5, суд дійшов висновку, що контролюючим органом помилково віднесено належну позивачу нежитлову будівлю до об'єктів оподаткування податковим на нерухоме майно.

Позиція відповідача про те, що норма підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України розповсюджується лише на промислові підприємства та не розповсюджується на фізичних осіб, не ґрунтується на системному аналізі норм Податкового кодексу України та не узгоджується із визначеним Податковим кодексом України принципом рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу тощо (підпункт 4.1.2. пункт 4.1. статті 4 Податкового кодексу України).

Норма підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві власності фізичним особам, до об'єктів, які оподатковуються в силу закону.

Таким чином, належна позивачу нежитлова будівля (безалкогольний цех) як будівля промисловості не є об'єктом оподаткування в силу імперативних приписів закону (підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) і податок на нерухоме майно на неї не повинен нараховуватись.

Суд бере до уваги, що положеннями підпункту 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України передбачено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За приписами частин першої, другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

В силу вимог статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд бере до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), яким було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З огляду на викладене, відповідач як суб'єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, не довів суду правомірності свого рішення, що є підставою для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області від 24 червня 2016 року № 126617-17, яким позивачу визначено за 2015 рік податкове зобов'язання із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, , не ґрунтується на вимогах Податкового кодексу України, а відтак підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Отже, позов підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7-11, 71, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, третя особа - Головне управління ДФС у Полтавській області, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області від 24 червня 2016 року № 126617-17.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Лубенської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору у розмірі 640 грн (шістсот сорок гривень).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2017 року.

Суддя М.В. Довгопол