Справа № 823/873/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року справа № 823/873/17

13 год. 09 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання Мельниковій О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 особисто, представника відповідача ОСОБА_2 за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся в Черкаський окружний адміністративний суд з вищезазначеним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі відповідач), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо вирішення питання про надання позивачу дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га ріллі із земель Піківецької сільської ради за межами с. Піківець Уманського району Черкаської області;

зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області розглянути заяву позивача від 19.10.2016 про надання йому дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га ріллі із земель Піківецької сільської ради за межами с. Піківець Уманського району Черкаської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач неодноразово звертався до відповідача в порядку статті 118 Земельного кодексу України з клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,0000 га в адміністративних межах Піківецької сільської ради Уманського району Черкаської області. Проте, листами наданими у відповідь на його численні звернення питання щодо надання позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою на вказану земельну ділянку по суті розглянуто не було.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримував повністю, позов просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та пояснив, що підставою для звернення до суду є допущення відповідачем протиправної бездіяльності, яка полягає у триваючому не вирішенні по суті питання щодо надання позивачеві дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га ріллі із земель Піківецької сільської ради за межами с. Піківець Уманського району Черкаської області.

Відповідачем надано заперечення проти адміністративного позову від 08.08.2017, в яких вказано, що за результатами розгляду поданих позивачем клопотань та звернень йому надані листи, в яких розяснено неможливість позитивного вирішення порушеного питання із вказівкою на те, які додаткові документи повинні бути подані для подальшого розгляду питання по суті.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з підстав зазначених у запереченнях на позов та наполягала, що відповідачем надавались відповіді на кожне звернення позивача, що свідчить на безпідставність посилання позивача на бездіяльність субєкта владних повноважень.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає про таке.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області із заявою від 27.05.2016 (вх. № 10734/0/5-16-СГ від 14.06.2016), в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Піківецької сільської ради Уманського району Черкаської області.

До заяви позивачем було додано:

обґрунтування розміру земельної ділянки;

копію документа, що посвідчує особу (паспорту);

копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера;

викопіювання із плану землекористувань;

ситуаційний план місця розташування земельної ділянки;

довідку про правовий статус;

інформацію про наявність або відсутність земельної ділянки у власності;

письмову згоду землекористувача.

13.07.2016 Головне управління Держгеокадастру в Черкаській області листом за № 6025/6-16 повідомило позивача, що для подальшого вирішення питання, останньому необхідно надати документи землекористувача ПСП «Плай» на право користування земельною ділянкою в адміністративних межах Піківецької сільської ради Уманського району Черкаської області (за межами населеного пункту).

Листом № 7866/6-16 від 16.09.2016 відповідачем надано відповідь на заяву позивача вх. № 15794/0/5-16-СГ від 17.08.2016 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Піківецької сільської ради Уманського району Черкаської області.

Так, у вказаному вище листі позивачеві було повідомлено, що порушене позивачем у заяві питання є неможливим оскільки до відповідно наданої позивачем додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі від 24.12.2009 укладеної між ПСП «Плай» та Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області в адміністративних межах Піківецької сільської ради Уманського району Черкаської області на земельну ділянку площею 25,7291 га відсутній витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Листом № 9274/6-16 від 11.11.2016 відповідачем надано відповідь на заяву позивача вх. № 20261/0/5-16-СГ від 12.10.2016 та розяснено позивачеві, що згідно з вимогами ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, які оформлюються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Також у цьому листі зазначено, що відповідно до наданої позивачем додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі від 24.12.2009 укладеної між ПСП «Плай» та Головним управлінням Держземагенства у Черкаській області в адміністративних межах Піківецької сільської ради Уманського району Черкаської області на земельну ділянку площею 25,7291 га відсутній витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, у листі № 9274/6-16 від 11.11.2016 вказано, що звернення позивача від 17.08.2016 (вх.№ 15794/0/5-16-СГ) розглянуто відповідачем по суті та листом від від 16.09.2016 (вих.№ 7866/6-16) надано відповідь.

Листом № 9363/6-16 від 18.11.2016 відповідачем надано відповідь на заяву позивача вх. № 20737/0/1-16 від 19.10.2016 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Піківецької сільської ради Уманського району Черкаської області, в якому зазначено, що порушене питання розглянуто Головним управлінням по суті та листом від 16.09.2016 №7866/6-16 надано відповідь.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України № 2768-III від 25 жовтня 2001 року (далі ЗК України), а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом частин 2 та 3 статті 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, які б призводили до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Крім того, ст. 64 Конституції України проголошує, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, окрім випадків, передбачених самою Конституцією.

Згідно зі статтею 121 ЗК України кожен громадянин України має право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності.

Одночасно суд зазначає, що п.14 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на який посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, передбачено, що учасникам бойових дій надаються, зокрема, такі пільги першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Громадянам для ведення особистого селянського господарства передаються у власність та надаються у користування землі, віднесені до категорії земель сільськогосподарського призначення (пункт «а» частини 3 статті 22 ЗК України).

Таким чином, вбачається, що гарантії встановлені ЗК України щодо набуття права власності громадянами України на землю є значно ширшими в цій частині, ніж ті, які передбачені Законом, на який посилається позивач.

Згідно з частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» вирішено утворити Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, реорганізувавши Державне агентство земельних ресурсів України шляхом перетворення, а також установлено, що центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються (абзац третій пункту 1, пункт 5 постанови).

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15 затверджено Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, згідно з підпунктом 31 пункту 4 якого Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі Держгеокадастр) наділена повноваженнями розпоряджатись землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Згідно із пунктами 7, 9 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2014 року № 442, Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи. Держгеокадастр в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної ОСОБА_3 України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінрегіону і Мінагрополітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

Підпунктом 12 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2015 року № 14, Головне управління Держгеокадастру в області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

З аналізу наведених норм вбачається, що відповідача наділено повноваженнями розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Частиною 1 статті 116 ЗК України, зокрема, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону, а згідно частини 2 вказаної статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

В той же час, особливості, тобто порядок та процедура безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовані статтею 118 ЗК України.

Так, частиною 6 статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

З огляду на матеріали справи, вбачається, що позивач виконав вимоги ч.6 ст. 118 ЗК України та надав відповідачу клопотання та всі необхідні документи, зокрема: копію свого паспорту, копію ідентифікаційного номеру, графічні матеріали на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Частиною 7 ст.118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Перелік підстав для відмови у наданні дозволу є вичерпним.

Разом з тим, суд зазначає, що підстава, на яку посилається відповідач в своїх листах в переліку підстав для відмови у наданні дозволу відсутня.

Одночасно суд зазначає, що з огляду на вимоги ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи суд керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що при прийнятті оскаржуваних рішень, оформлених листами від 13.07.2016 № 6025/6-16, від 16.09.2016 №7866/6-16 та від 11.11.2016 №9274/6-16, відповідачем не було враховано вимоги Земельного кодексу України.

А тому, на підставі вищевикладеного, вбачається, що вказані відмови, викладені у листах відповідача від 13.07.2016 № 6025/6-16, від 16.09.2016 №7866/6-16 та від 11.11.2016 №9274/6-16, є фактично відповідними рішеннями субєкта владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З урахуванням вказаної норми Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що для повного захисту прав позивача, суд повинен визнати протиправними і скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, оформлені листами від 13.07.2016 № 6025/6-16, від 16.09.2016 №7866/6-16 та від 11.11.2016 №9274/6-16 оскільки задоволення позовних вимог про зобовязання Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області розглянути заяву позивача про надання йому дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки за умови чинності цих рішень буде суперечити вимогам Земельного кодексу України

Разом з цим, суд зазначає, що статтею 55 Конституції України гарантується право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За етимологічним значенням слово бездіяльність характеризується певним станом і позначається як «бездія», походить від слова бездіяльний, яке визначається як «пасивність, незайнятість певною справою».

Однак, як вбачається з матеріалів справи на кожну заяву, клопотання та звернення позивача відповідач надавав останньому відповідь листом, а тому суд приходить до висновку про відсутність у суду підстав для задоволення позовної вимоги позивача визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області щодо вирішення питання про надання позивачу дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га ріллі із земель Піківецької сільської ради за межами с. Піківець Уманського району Черкаської області.

Щодо позовної вимоги зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області розглянути заяву позивача від 19.10.2016 про надання йому дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га ріллі із земель Піківецької сільської ради за межами с. Піківець Уманського району Черкаської області, суд зазначає, що спірні правовідносини у даній справі виникли у звязку із відмовою відповідача розглянути первинну заяву позивача від 27.05.2017.

Положеннями ч.7 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (перше речення частини сьомої статті 118 ЗК України).

Відповідно до ч. 10 статті 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (ч. 11 ст.118 ЗК України).

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справі № 21-358а13.

Абзацом 2 частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з цим відповідно до ч.2 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи, що під час розгляду справи суд встановив протиправність рішень відповідача про відмову у наданні позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою, керуючись вимогами ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд з метою повного захисту права, свобод та інтересу позивача, дійшов до висновку, вийти за межі позовних вимог з огляду на таке.

Згідно правової позиції, яка викладена Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові від 24 січня 2006 року за результатами перегляду за винятковими обставинами постанови Вищого господарського суду України від 17 серпня 2005 року у справі № 9/175-04 за позовом АКБ «Мрія» до Державної податкової інспекції у м. Вінниці про визнання неправомірною позапланової комплексної перевірки, звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Правову позицію щодо можливості обрання самим судом іншого способу захисту порушеного права позивача, у разі, якщо позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав, підтримано Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України і у постанові від 20 квітня 2010 року за результатами перегляду за винятковими обставинами справи за позовом спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові до відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», приватної фірми «Орнатус» про зобов'язання вчинити певні дії. Зокрема, в зазначеній постанові Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України вказала, що суд, пославшись на обрання позивачем неправильного способу захисту публічних інтересів держави, не врахував, що правила частини 3 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Тому, суд дійшов до висновку, що для повного захисту прав та інтересів позивача, про захист яких він просить, необхідно зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області всебічно, з врахуванням висновків суду розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2016 про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га ріллі із земель Піківецької сільської ради за межами с. Піківець Уманського району Черкаської області та прийняти обґрунтоване рішення в межах та спосіб встановлених законом України, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права позивача на час розгляду адміністративної справи відповідає об'єкту порушеного права і, на думку суду, у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.

З урахуванням наведеного, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Частинами 1 та 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Щодо вимоги позивача стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 000 грн, суд зазначає, що при з'ясуванні фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст. 1167 та ст. 1187 Цивільного кодексу України, що визначають підстави покладання обов'язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами у порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до пп. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Разом з цим, позивачем не обґрунтовано та не надано жодних належних доказів (підтверджуючих документів) того, що йому завдано моральну шкоду, в чому проявились наслідки такої шкоди, відсутній розрахунок суми моральної шкоди (не доведено ніякими доказами саме чим він керувався та з яких міркувань виходив визначаючи розмір шкоди), а отже у такому разі відсутні передбачені законом підстави для стягнення компенсації за моральну шкоду.

Щодо вимоги позивача про компенсацію витрат, пов'язаних з розглядом справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною першою статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом заявлено дві позовні вимоги та, відповідно, сплачено судовий збір у належному розмірі за кожну з них, суд задовольняючи дві позовні вимоги, хоча одна з них і не заявлена самостійно позивачем, приходить до висновку стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 280 грн.

У заяві від 21.09.2017 позивач також просив стягнути на його користь з відповідача 3000 грн витрат на правову допомогу, понесених під час складання позову, витрати, повязані із прибуттям до Черкаського окружного адміністративного суду з м. Умані Черкаської області, добові за кожен день судових засідань та компенсацію за відрив від звичайних занять за кожен день судових засідань.

Відповідно до ч. 1 ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Згідно зі ч.ч.2, 3 ст.91 Кодексу адміністративного судочинства України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 додатку «Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ» до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» визначено, що граничний розмір компенсації в адміністративних справах за відрив від звичайних занять стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, її представникові у зв'язку з явкою до суду обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи і не може перевищувати її розмір, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня установлено на рівні 3200 гривень.

У відповідності до пункту 5 вказаного додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Судом з'ясовано, що позивач приймав участь у судових засіданнях з розгляду Черкаським окружним адміністративним судом справи за його позовом 08.08.2017, 21.09.2017 та 09.10.2017.

Однак, на підтвердження понесення позивачем витрат у звязку із прибуттям з м. Умані (місця проживання позивача) до м. Черкаси (місцезнаходження суду) позивачем надано квитки за проїзд в обидва напрямки лише за 08.08.2017, на загальну суму 299 грн 24 коп.

У відповідності до листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» (додаток «Розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік, розрахованої за календарем п'ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів - від журналу «Кадровик-01»), серпень 2017 року має 22 робочі дні, вересень та жовтень 2017 року мають по 21 робочому дню.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач має право на компенсацію за відрив від звичайних занять, яка становить 450 грн 22 коп. (145 грн 46 коп. (3200 грн (мінімальна заробітна плата) : 22 (робочі дні у серпні) х 1 (кількість днів явки у судові засідання в серпні) + 152 грн 38 коп (3200 грн (мінімальна заробітна плата) : 21 (робочі дні у вересні) х 1 (кількість днів явки у судові засідання у вересні) + 152 грн 38 коп. (3200 грн (мінімальна заробітна плата) : 21 (робочі дні у жовтні) х 1 (кількість днів явки у судові засідання у жовтні).

Відповідно п. 15 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17.03.2011 № 362), окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв'язку з таким відрядженням).

За змістом додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів в Україні становлять 60 грн на добу, усього на загальну суму 180 грн.

За наведених обставин, судові витрати позивача пов'язані із розглядом даної справи в Черкаському окружному адміністративному суді у загальній сумі 2209 грн 46 коп., у тому числі: 1280 грн. 00 коп. зі сплати судового збору, 450 грн 22 коп. компенсації за відрив від звичайних занять, добові в сумі 180 грн 00 коп. та компенсацію за проїзд в сумі 299 грн 24 коп. слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області.

Керуючись ст.ст. 14, 86, 87, 91, 94, 159-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, оформлені листами від 11.11.2016 №9274/6-16, від 13.07.2016 № 6025/6-16, від 16.09.2016 №7866/6-16 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га ріллі із земель Піківецької сільської ради за межами с. Піківець Уманського району Черкаської області.

Зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області всебічно, з врахуванням висновків суду розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2016 про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0000 га ріллі із земель Піківецької сільської ради за межами с. Піківець Уманського району Черкаської області та прийняти обґрунтоване рішення в межах та спосіб встановлених законом України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (ідентифікаційний код 39765890) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 280 (одна тисяча двісті вісімдесят) грн 00 коп., компенсацію за відрив від звичайних занять у сумі 450 (чотириста пятдесят) грн 22 коп., добові в сумі 180 (сто вісімдесят) грн 00 коп. та компенсацію за проїзд в сумі 299 (двісті девяносто девять) грн 24 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Постанову складено у повному обсязі 17.10.2017.