Справа № 815/3822/17
Суддя: Глуханчук О. В.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3822/17
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2017 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., судді Бойко О.Я., судді Корой С.М., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 02 грудня 2016 року №628-16, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 02 грудня 2016 року №628-16; зобов`язання повернути посвідчення біженця.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що 13 липня 2017 року їй було видано повідомлення №174 від 12 червня 2017 року про втрату статусу біженця на підставі рішення Державної міграційної служби України від 02 грудня 2016 року №628-16. Підставою прийняття такого рішення зазначено те, що позивач добровільно повернулась до країни, яку залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування. Вказане рішення ДМС України позивач вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки її візит до країни своєї громадянської належності, а саме Афганістану здійснений з метою відвідування хворого батька, та під час візиту позивач використовувала проїзний документ біженця, а не національний паспорт. Отже, позивач стверджує, що наміру перебувати у Афганістані у неї не було, оскільки там й досі існує небезпека для її життя та здоров`я, захистом країни громадянської належності вона не користувався і не мала такого наміру.
За таких обставин позивач вважає, що її неправомірно позбавили статусу біженця в Україні, з огляду на що звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.
У судове засідання, призначене на 17 жовтня 2017 року з`явився представник відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Також згідно даного клопотання позивач позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідно до письмових заперечень, наявних у матеріалах справи (а.с. 164-170), відповідач позов не визнає, вважає його необґрунтованим та безпідставним, з огляду на наступне. За наслідками перевірки оперативної інформації за вказівкою Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України про необхідність проведення співбесіди з позивачем, ГУ ДМС України в Одеській області ініційовано процедуру втрати позивачем статусу біженця. Так, ГУ ДМС України в Одеській області проведено співбесіду з гр. Афганістану ОСОБА_1 , яку визнано біженцем в Україні. За результатами співбесіди встановлено, що позивач, використовуючи проїзний білет біженця, добровільно виїжджала до Афганістану, при цьому її пояснення щодо дати виїзду та мети є суперечливими. Відповідач вважає, що вказаний виїзд позивача до Афганістану є підставою для втрати нею статусу біженця, оскільки позивачка добровільно виїхала до країни громадянської належності, за межами якої вона перебувала внаслідок побоювань зазнати переслідувань, перебуваючи у статусі біженця, крім того, з наміром приховати вказаний факт, надала до органу міграційної служби недостовірні відомості та належним чином не обґрунтувала причини виїзду. З огляду на зазначене, відповідач стверджує, що рішення ДМС України від 02 грудня 2016 року №628-16 про втрату ОСОБА_1 статусу біженця прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, у зв`язку із чим підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
З урахуванням вищенаведеного, суд ухвалив рішення розглянути справу в порядку письмового провадження 19 жовтня 2017 року за наявними у справі письмовими доказами та запереченнями.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступні обставини та факти.
Так, судом встановлено, що Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 30 серпня 2010 року №373-10, громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України «Про біженців» надано статус біженця, як особі, яка має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи (а.с. 98).
13 липня 2017 року позивач ОСОБА_1 отримала Повідомлення Головного управління ДМС України в Одеській області від 12 червня 2017 року №174 про втрату статусу біженця на підставі рішення Державної міграційної служби України від 02 грудня 2016 року №628-16 (а.с. 33).
З приводу зазначеного судом встановлено, що 02 грудня 2016 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №628-16 про втрату статусу біженця громадянкою Афганістану ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що вона добровільно повернулася до країни, яку вона залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань (а.с. 35-38).
Не погоджуючись з даним рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом про його скасування та зобов`язання відповідача повернути посвідчення біженця.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Як вбачається з особової справи ОСОБА_1 , в основу спірного рішення про втрату статусу біженця покладено подання Головного управління ДМС України в Одеській області від 21 липня 2016 року про втрату статусу біженця (а.с. 39-41).
Зі змісту подання Головного управління ДМС України в Одеській області від 21 липня 2016 року та рішення ДМС України від 02 грудня 2016 року №628-16 вбачається, що процедуру втрати позивачем статусу біженця ініційовано Головним управлінням ДМС України в Одеській області в рамках виконання листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 09 березня 2016 року №8.6/1447-16 стосовно необхідності проведення співбесіди з особою, тобто ОСОБА_1 .
У вказаному листі Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України зазначено про необхідність, у зв`язку зі здійсненням перевірки оперативної інформації, запросити на співбесіду гр. Афганістану ОСОБА_1 , яку визнано біженцем в Україні, для вжиття необхідних заходів у відповідності до інструктивного листа УПШЗ ДМС від 31.03.2014 року №17.1/353-14 (а.с. 55).
В рішенні ДМС України від 02 грудня 2016 року №628-16 зазначається, що в результаті проведеної 12 квітня 2016 року співбесіди із ОСОБА_1 з`ясувалось, що 07 грудня 2015 року, використовуючи проїзний документ біженця серії ТD №002867 вона виїжджала до країни громадянської належності авіарейсом сполучення місто Одеса (Україна) місто Стамбул (Туреччина) місто Кабул (Афганістан) у зв`язку з запрошенням родичів прибути до Афганістану відвідати хворого батька, де проживала 2 місяці до 07 лютого 2016 року. Наведені пояснення ОСОБА_1 оформлені додатком до протоколу співбесіди від 12 квітня 2016 року.
Також в рішенні про втрату позивачем статусу біженця зазначено, що за інформацією, отриманою з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан), підтверджується виїзд ОСОБА_1 06 листопада 2016 року з території України на підставі проїзного документа біженця для виїзду за кордон серії ТD №002867, тобто на місяць раніше ніж зазначено особою під час співбесіди 12 квітня 2016 року.
У своєму рішенні від 02 грудня 2016 року №628-16 ДМС України вказує, що з огляду на те, що пояснення позивача стосовно обставин залишення території України є непереконливими, остання безперешкодно в`їхала на територію Афганістану, безпечно перебувала там протягом трьох місяців, вирішувала власні справи, звертаючись при цьому до компетентних державних органів щодо вирішення питання оформлення спадщини, та безперешкодно залишила територію країни громадянської належності, у ДМС є серйозні підстави вважати, що ОСОБА_1 , незважаючи на небезпеку стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності зі сторони представників збройного угрупування «Талібан», про яку повідомляла при зверненні за захистом, добровільно повернулась до Афганістану, який залишила внаслідок побоювань таких переслідувань.
Отже, підставою позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця в рішенні ДМС України від 02 грудня 2016 року №628-16 визначено добровільне повернення до країни громадянської належності (Афганістану), а точніше тимчасове перебування на території Афганістану.
Однак, суд не погоджується із таким висновком та рішенням міграційної служби, з огляду на те, що відповідачем не враховано усіх обставин щодо позивача, не надано їм належної оцінки.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захист» від 08.07.2011 року № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Частиною першою статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено підстави, за яких особа втрачає статус біженця та додатковий захист. Так, статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: 1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства); 2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом; 3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує; 5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні; 6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.
При цьому, відповідно до ч. 14 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
У спірному рішенні від 02 грудня 2016 року №628-16 позивача позбавлено статусу біженця на підставі п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто як особу, яка добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).
Аналогічна норма закріплена у пункті 1 розділу С статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, згідно якої положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, які добровільно повторно скористалися захистом країни громадянської належності (підданства).
Відповідно до пунктів 118, 119 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців добровільне поновлення користування захистом країни своєї громадянської належності означає, що біженець, який добровільно знову скористався захистом країни своєї громадянської належності, не потребує міжнародного захисту. Тим самим, він продемонстрував, що більше не перебуває у положенні, коли не може або не хоче користуватися захистом країни своєї громадянської належності.
Це положення про припинення передбачає три умови: 1) добровільність: біженець повинен діяти добровільно; 2) намір: біженець повинен мати намір здійснювати дії з ціллю знову скористатися захистом країни своєї громадянської належності; 3) відновлення: біженець повинен дійсно отримати такий захист.
Як вбачається з матеріалів справи, приймаючи спірне рішення, Державна міграційна служба України виходила з того, що позивач, здійснюючи візит до Афганістану, добровільно скористалася захистом країни своєї громадянської належності.
При цьому, підставою для такого висновку став виключно факт відвідування позивачем країни громадянської належності, а також суперечливі пояснення стосовно мети поїздки до Афганістану. Відповідач акцентує увагу на тому, що під час співбесіди 12 квітня 2016 року позивач повідомила, що станом на 07 грудня 2016 року, коли вона прибула до Афганістану, її батько вже помер (дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ), а в анкеті особи, яка звернулась із заявою про надання статусу біженця від 07 серпня 2009 року зазначено, що батько помер у 2005 році. При цьому, фігурантка не надала жодного документу, що підтверджує смерть батька, пояснюючи це тим, що в Афганістані такий документ не видається.
Також відповідач посилається на суперечливі пояснення позивача щодо дати виїзду до Афганістану, оскільки під час співбесіди позивач вказала, що виїхала 07 грудня 2016 року, а за інформацією, отриманою з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан), підтверджується виїзд ОСОБА_1 06 листопада 2016 року з території України на підставі проїзного документа біженця для виїзду за кордон серії ТD №002867, тобто на місяць раніше ніж зазначено особою під час співбесіди.
З приводу зазначеного суд вважає необхідним зауважити, що підтвердження виїзду позивача до Афганістану на нетривалий термін не означає, що позивач мав можливість скористатися або скористався захистом країни громадянської належності. Перебування на певній території протягом обмеженого часу не свідчить про користування захистом цієї країни та про дійсне отримання особою такого захисту. Позивач був обмежений як часом, ситуацією у країні походження, так і документами, на підставі яких перебував в Афганістані.
Так, як слідує з рішення ДМС, позивач виїхала з території України та прибула до Афганістану на підставі проїзного документа біженця для виїзду за кордон серії ТD №002867.
За результатами проведеної 12 квітня 2016 року співбесіди з позивачем з`ясувалося, що вона виїжджала до Афганістану для відвідування хворого батька, який помер під час її перебування в Афганістані. У свою чергу, відповідачем не надано доказів в спростування наявності у позивача особистих (сімейних) причин для відвідування країни походження.
Сам по собі факт перебування на території Афганістану, хоча і міг викликати сумніви щодо правдивості тверджень позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в країні походження, однак, не може свідчити про намір або факт отримання біженцем добровільного повторного захисту в країні своєї громадянської належності.
Таким чином, намір позивача скористатися захистом країни громадянської належності не може вважатися доведеним, як і фактичне використання позивачем такого захисту в будь-якій формі.
Згідно пункту 125 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, аніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.
Тимчасовий виїзд позивача до країни громадянської належності не може бути розцінений як виключна підстава вважати, що він добровільно знову скористався захистом цієї країни. Така позиція має бути підтверджена певними вмотивованими доказами з обов`язковим дотриманням процедури позбавлення статусу біженця.
У той же час, як встановлено з матеріалів справи, відповідачем не надано жодних доказів на спростування наявності у позивача особистих (сімейних) причин для відвідування країни громадянської належності, так само як і наведених вище обставин, які б підтверджували намір скористатися захистом країни громадянської належності та фактичне надання такого захисту.
Що стосується процедури позбавлення статусу біженця, судом встановлено недотримання відповідачем п. 7.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649.
Так, відповідно до пп. б п. 7.4 цих Правил, у разі отримання органом міграційної служби документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена особа органу міграційної служби: у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).
Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання .
Відповідач не надав суду доказів того, що позивач була належним чином повідомлена про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця, та що вона має право брати участь при прийнятті відповідного рішення.
В матеріалах справи наявний лише лист ГУ ДМС України в Одеській області про виклик ОСОБА_1 до відділу по роботі з біженцями для проведення заходів, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порушення хоча б одного з цих критеріїв дає підстави для задоволення позову.
Вирішуючи спір, судом встановлено, що відповідач при прийнятті спірного рішення щодо позбавлення позивача статусу біженця не діяв обґрунтовано та пропорційно, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача (а також його сім`ї в Україні) і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, чим порушив вимоги ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України.
Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Однак, відповідач не довів правомірності свого рішення про позбавлення позивача статусу біженця.
На підставі викладеного, суд вважає, що порушене право позивача підлягає відновленню шляхом скасування рішення Державної міграційної служби України від 02 грудня 2016 року №628-16 про втрату ОСОБА_1 статусу біженця, а також повернення їй посвідчення біженця.
Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та необхідність їх задоволення.
Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 11, 24, 69, 71, 72, 86, 158-163, 254 КАС України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, суд

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 02 грудня 2016 року №628-16, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 02 грудня 2016 року №628-16.
Зобов`язати Державну міграційну службу України повернути ОСОБА_1 посвідчення біженця.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя О.В. Глуханчук

Суддя О.Я. Бойко

Суддя С.М. Корой