Справа № 826/8602/17
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 жовтня 2017 року № 826/8602/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М., розглянувши адміністративну справу та додані до неї матеріали, в письмовому провадженні

за позовом ОСОБА_1

до Державного нотаріуса Одинадцятої Київської державної нотаріальної

контори Саніної Л.А.

про визнання протиправним та скасування рішення.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державного нотаріуса Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Саніної Л.А. про визнання протиправним та скасування рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем безпідставно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а тому просить суд скасувати Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2017 року відкрито провадження в адміністративній справі 826/8602/17, призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 12.09.2017 року.

В судове засідання 12.09.2017 року з'явився позивач. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак на адресу суду направлено письмові пояснення щодо заявленого позову.

В судове засідання 25.09.2017 року не з'явились позивач та представник відповідача. Позивачем подано заяву про розгляд справи у порядку письмово провадження.

Враховуючи наведене, та з урахуванням вимог ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про доцільність розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі наявних доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 29.06.2017 року звернулась до Державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, у власних інтересах та інтересах сина ОСОБА_3, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, після смерті чоловіка ОСОБА_4.

Як вбачається із наданих суду доказів, ОСОБА_1 перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 з 02.08.1975 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із змісту поданих відповідачем пояснень вбачається, що 10.01.2017 року Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 119/2017 до майна ОСОБА_4, відповідно до матеріалів якої, спадкоємцями померлого є дружина - ОСОБА_1 та син - ОСОБА_3

Після спливу шестимісячного строку спадкоємцями подано до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири, що належала спадкодавцю.

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій Державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної Саніної Л.А. від 29.06.2017року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину на законом.

Позивач вважає вказану постанову протиправною та такою, що порушує її права на прийняття спадщини після смерті її чоловіка.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини врегульовано Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012року № 296/5 та Цивільним кодексом України.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217, 1218 та 1268 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. (ст. 1297 ЦК України).

Статтею 34 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що до нотаріальних дій що вчиняються нотаріусами, окрім іншого, віднесено видачу свідоцтва про право на спадщину.

Із змісту глави 7 та 8 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Порядок видачі свідоцтва про право на спадщину встановлено главою 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012року № 296/5 (надалі - Порядок).

Відповідно до п.1 глави 10 розділу ІІ Порядку, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

При зверненні спадкоємця у зв'язку з відкриттям спадщини нотаріус з'ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Пунктом 2 глави 10 розділу ІІ Порядку встановлено, що спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Відповідно до змісту п.3 глави 10 розділу ІІ Порядку, право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття.

Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі.

Пунктом 4 глави 10 розділу ІІ Порядку встановлено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва.

Свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

При оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з'ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на -1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Відповідно до наданих суду доказів, Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 19/2017 до майна гр. ОСОБА_4

Позивач 29.06.2017 року, у власних інтересах та інтересах сина ОСОБА_3, звернулась до Державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, після смерті гр. ОСОБА_4

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій Державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної Саніної Л.А. від 29.06.2017року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - вдачі свідоцтва про право на спадщину на законом.

Вказані висновки відповідача безпідставні, з огляду на наступні обставини.

Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій визначено статтю 49 Закону України «Про нотаріат» та у главі 13 розділу І Порядку, а саме :

- вчинення такої дії суперечить законодавству України;

- не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії;

- дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії;

- є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії, або є підозра в тому, що ця особа діє під впливом насильства;

- з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень;

- правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у її статуті чи положенні, або виходить за межі її діяльності;

- особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення;

- особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням;

- в інших випадках, передбачених Законом.

Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 зазначеного Закону.

Нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

У постанові про відмову зазначаються: дата винесення постанови; прізвище, ініціали нотаріуса, який виніс постанову, найменування та місцезнаходження державної нотаріальної контори або найменування нотаріального округу та адреса розташування робочого місця приватного нотаріуса; прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, місце її проживання або найменування і місцезнаходження юридичної особи; про вчинення якої нотаріальної дії просила особа, що звернулася до нотаріуса (короткий зміст прохання); причини відмови у вчиненні нотаріальної дії з посиланням на чинне законодавство; порядок і строки оскарження відмови з посиланням на норми цивільного процесуального законодавства.

Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Як вбачається із змісту оскаржуваної постанови, державним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки за результатом дослідження матеріалів спадкової справи № 19/2017, відкритої до майна ОСОБА_4 встановлено, що право власності на 1/3 частину квартири, що являється спадковим майно, спадкодавцем набуто двічі, в 1993 році та у 2000році. Вказані висновки державним нотаріусом зроблено з огляду на інформацію, надану КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» у листі КВ-2017 №797 від 24.01.2017 року.

Відповідно до наданих суду доказів, квартиру АДРЕСА_1 отримано ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі Ордеру серії НОМЕР_2, на підставі Рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради народних депутатів м. Києва №619/7 1990року.

В подальшому, у 2000 році ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приватизовано вказану вище квартиру на праві спільної сумісної власності та отримано свідоцтво про право власності на житло від 04.12.2000року.

З аналізу наведених доказів вбачається, що право власності на 1/3 частини квартири за померлим ОСОБА_4 зареєстровано у 2000 році, яку сім'ї надано у 1993 році на підставі Ордеру.

Висновки відповідача щодо реєстрації права власності на спадкове майно у 1993 року є безпідставними також тому, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції від 22.07.1992року, передача квартир (будинків) у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення, тоді як ордер на житлове приміщення за свою природою є документом, на підставі якого здійснюється вселення в надане житлове приміщення у будинках державного чи громадського житлового фонду або фонду ЖБК (ЖК), а тому не може свідчити про реєстрацію права власності на квартиру.

Враховуючи наведені обставини справи, суд приходить до переконання про обґрунтованість позивних в частині визнання протиправною та скасування Постанови від 29.06.2017 про відмову у вчиненні нотаріальних дій.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача видати свідоцтво про право на спадщину за законом та реєстрації права власності на спадкове майно, суд зазначає наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Водночас суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Як наслідок підлягають задоволенню позовні вимоги про зобов'язання державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори видати на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, що на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4, та відповідно зареєструвати право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3, про що внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Аналогічна позиція викладена в рішеннях Верховний Суд України від 16 вересня 2015року у справі № 21-1465а15, від 02 лютого 2016 року у справі №804/14800/14 та в Ухвалі Вищого адміністративного суду від 31 березня 2016 р. по справі №К/800/2372/16.

Частиною 1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправною та скасувати Постанову державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніної Л.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 червня 2017 року.

3. Зобов'язати державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Саніну Л.А. видати на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, що на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4.

4. Зареєструвати право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, що на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про що внести відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.М. Клименчук