Справа № 806/737/17
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

19 жовтня 2017 року м. Київ К/800/33588/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Пасічник С.С., перевіривши касаційну скаргу Житомирського міського центру зайнятості на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року у справі за позовом Житомирського міського центру зайнятості до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області про стягнення 26121,93 грн.,

в с т а н о в и л а :

Житомирський міський центр зайнятості звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області про стягнення 26121,93 грн.
Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 02.08.2017р. в задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2017р. постанову суду першої інстанції скасовано й закрито провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України.
Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Разом з тим, у відкритті касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою слід відмовити, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ч.1 ст.211 КАС України, яка визначає умови, при яких виникає право на касаційне оскарження, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку судові рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо справа не переглядалася в апеляційному порядку.
У даному випадку рішення суду першої інстанції, яке оскаржується, в апеляційному порядку по суті не переглядалось, а тому, враховуючи викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Житомирського міського центру зайнятості на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 02.08.2017р. слід відмовити.
Що ж до касаційної скарги Житомирського міського центру зайнятості на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2017р., то слід зазначити таке.
Судами встановлено, що на підставі наказу №246 від 26.03.2015р. ОСОБА_1 звільнено з посади командира відділення 1 державної пожежно-рятувальної частини м.Житомира, в зв`язку з чим він 11.04.2016р. звернувся до Житомирського міського центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного та у період з травня по грудень 2016 року отримав допомогу по безробіттю в сумі 26121,93 грн.
В подальшому, постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 15.08.2016р. у справі №806/1063/16 (що набрала законної сили 22.11.2016р.) ОСОБА_1 поновлено на посаді командира відділення 1 державної пожежно-рятувальної частини м.Житомира Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області та стягнуто з Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області на його користь 25327,28 грн. середньомісячного грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по березень 2016 року.
На виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду наказом №1021 від 07.12.2016р. скасовано наказ №246 від 26.03.2015р. "Про звільнення ОСОБА_1 " й, разом з тим, п.2 наказу №1021 від 07.12.2016р. ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил України за пунктом 176 підпункту 1 (у зв`язку із закінченням строку контракту) з 26.04.2016р., виключено з кадрів Державної служби України з надзвичайних ситуацій 07.12.2016р. та направлено для постановки на військовий облік до Андрушівського районного військового комісаріату Житомирської області.
Відповідно до листа УДСНС у Житомирській області останнім 14.12.2016р. перераховано на користь ОСОБА_1 25327,28 грн. середньомісячного грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по березень 2016 року.
10.01.2017р. Житомирським міським центром зайнятості видано наказ №23 щодо вжиття заходів по поверненню коштів в сумі 26121,93 грн., виплачених у вигляді допомоги по безробіттю ОСОБА_1 у зв`язку з поновленням його на роботі за рішенням суду й на виконання зазначеного наказу 12.01.2017р. направлено до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області претензію на суму 26121,93 грн., в задоволенні якої було відмовлено листом №02-07/548 від 30.01.2017р.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно з ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
За змістом ч.1 та ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
Так, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за виключенням спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю.
Отже, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов`язком доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.
Відповідно до ч.4 ст.50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.
Таким чином, за змістом наведеної норми, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.
Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб`єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб`єктів владних повноважень.
Крім того, п.5 ч.4 ст.50 КАС України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов.
Частиною ж 4 ст.35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» №1533-ІІІ від 02.03.2000р. передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, утримується із роботодавця.
Отже, спір про стягнення зазначених сум не є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції.
Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 20.09.2016р. у справі №813/614/14.
Відповідно до п.5 ч.5 ст.214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, зокрема, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.
За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на помилкове та/або неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні справи та/або порушення судами норм процесуального права (а у разі оскарження судового рішення по суті пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи).
Виходячи із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки не містить належних доводів в підтвердження незаконності прийнятих судами попередніх інстанцій рішень, а тому, з врахуванням наведених приписів п.5 ч.5 ст.214 КАС України, не викликає необхідності перевірки судом касаційної інстанції матеріалів справи, що в свою чергу, є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.
Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Житомирського міського центру зайнятості на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2017 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року у справі за позовом Житомирського міського центру зайнятості до Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Житомирській області про стягнення 26121,93 грн.
Додані до касаційної скарги матеріали повернути особі, що її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя
Вищого адміністративного суду України С.С. Пасічник