Справа № 814/823/17
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2017-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

814/823/17

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

——————————————————————

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2017 р.

м.Одеса

Справа № 814/823/17

Категорія: 10.3

Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача – судді Стас Л.В.

суддів – Турецької І.О., Косцової І.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою Комунального виробничого підприємства (КВП) з організації харчування в навчальних закладах на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2017 року по справі за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального виробничого підприємства (КВП) з організації харчування в навчальних закладах про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі – позивач, ФСЗІ), звернувся з позовом до Комунального виробничого підприємства (КВП) з організації харчування в навчальних закладах ( далі – відповідач, Підприємство), в якому просив стягнути з Підприємства заборгованість в сумі 207746,24грн., з яких 207083,60 грн. – сума адміністративно-господарських санкцій, 662,64 грн. – пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2017 року позов Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - задоволено.

Стягнуто з Комунального виробничого підприємства (КВП) з організації харчування в навчальних закладах на користь Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 207746,24 грн. заборгованості, з яких: адміністративно-господарські санкції у сумі 207083,60 грн., пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у сумі 662,64 грн.

В апеляційній скарзі, Комунальне виробниче підприємство (КВП) з організації харчування в навчальних закладах, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2017 року скасувати та прийняти нову - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем 28 жовтня 2016 року подано до Заводського районного центру зайнятості Звіт форми 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», в якому зазначено про наявність 10 вакансій – кухар (6 вакансій) та кухонний робітник (4 вакансії), які можуть бути зайняті інвалідами, що підтверджується копією звіту.

Також 28 лютого 2017 року відповідачем подано звітність «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів» за 2016 рік Фонду соціального захисту інвалідів, в якому зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу - 299, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 2, кількість інвалідів – штатних працівників, повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 12.

Відповідачу нараховані адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2016 році у розмірі 207746,24грн., з яких 207083,60 грн. – сума адміністративно-господарських санкцій, 662,64 грн. – пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.

Оскільки відповідачем зазначені суми не сплачено, позивач звернувся з позовом про їх стягнення.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач не вжив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, а саме щодо щомісячного інформування державної служби зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, а тому позивачем законно застосовані адміністративно-господарські санкції, що є підставою для їх стягнення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно ч.3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» № 875-XII підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій, громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньо облікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Таким чином, наведеною нормою визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється двома шляхами: безпосереднє звернення інваліда до підприємства (роботодавця) або звернення інваліда до державної служби зайнятості (з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії).

При цьому, ч.3 ст.18 Закону чітко визначені обов'язки підприємства, що використовує найману працю: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Крім того, Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 «Про затвердження форми звітності N 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядку її подання» затверджена форма звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок подання форми звітності N 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

Згідно з пунктами 1.3, 2.1 названого Порядку роботодавці подають інформацію до територіального органу Державної служби зайнятості України у містах Києві та Севастополі, районі, місті, районі у місті незалежно від місцезнаходження. Форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Таким чином, до обов'язків роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування, крім створення відповідних робочих місць, відноситься також надання Державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації такого працевлаштування, і саме подання такої інформації (звітність форми № 3-ПН) за всі місяці відповідного року може свідчити про вчинення роботодавцем усіх дій, необхідних дій для працевлаштування інвалідів, і, відповідно, про наявність підстав для звільнення від відповідальності, передбаченої статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Будь-які інші дії роботодавців не виправдовують та не звільняють від відповідальності за порушення правил господарської діяльності.

Частиною 4 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Аналогічний обов'язок закріплений пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення».

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 20 Закону №875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в ч. 1 ст. 20 Закону № 875-ХII, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу,встановленого ч.1 ст. 19 цього Закону.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

У відповідності до ч.2 наведеної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

З матеріалів справи вбачається, що звітність форми № 3-ПН у 2016 році Підприємством була подана лише 28 жовтня 2016 року, що свідчить про те, що відповідачем не вжито усіх передбачених законодавством заходів щодо щомісячного інформування державної служби зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів.

У зв’язку з викладеним, колегія суддів вважає, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо правомірності застосованих ФСЗІ до відповідача адміністративно-господарських санкцій та задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, не містять посилань на конкретні обставини чи факти, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд –

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Комунального виробничого підприємства (КВП) з організації харчування в навчальних закладах – залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 червня 2017 року по справі за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального виробничого підприємства (КВП) з організації харчування в навчальних закладах про стягнення адміністративно-господарських санкцій - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п’ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Судді: