Справа № 820/1363/17
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 р. Справа № 820/1363/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Жигилія С.П. , Дюкарєвої С.В.

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,

представників сторін : позивача - ОСОБА_1, відповідача - Тищенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2017р. по справі № 820/1363/17

за позовом ОСОБА_3

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання дій протиправними, стягнення одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за час затримки,

ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3, позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту - ГУНП у Харківській області, відповідач), в якому просив суд :

1) визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо несвоєчасної та не в повному обсязі виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на користь ОСОБА_3;

2) стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_3 недоотриману ним одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 56267,34 грн., а також інфляційні витрати у розмірі 4024,35 грн.;

3) стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги, що складає на день подання позовної заяви 39666,00 грн.;

4) стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 року по справі № 820/1363/17 адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправними дій та стягнення грошової допомоги, середнього заробітку і моральної шкоди задоволено частково.

Зобов'язано Головне управління Національної поліції в Харківській області (61002, м.Харків, вул.Жон Мироносиць,5) повторно розглянути питання нарахування та виплати ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код - НОМЕР_1) одноразової грошової допомоги при звільненні на підставі пункту 4 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію", згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Харківській області від 27.12.2016р. №590 о/с, відповідно до ст.102 Закону України "Про Національну поліцію", ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей", пункту 23 розділу 1 Порядку та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016р. №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016р. за №669/28799 з вирахуванням всіх належних до утримання податків (зборів, обов'язкових платежів) та урахуванням всіх попередньо проведених з цього приводу платежів.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний код - НОМЕР_1, 16.08.1973 р.н.) сплачений при поданні позову судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок грн. 00 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (61002, м.Харків, вул.Жон Мироносець,5, ).

У решті вимог адміністративний позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування обставин у справі, просить суд апеляційної інстанції постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 року по справі № 820/1363/17 скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджує, що при обчисленні розміру спірної одноразової допомоги відповідачем занижено розрахункову базу, оскільки взято для розрахунку місячне грошове забезпечення за листопад 2016 року, а не за грудень 2016 року. Внаслідок цього, сума фактично одержаної допомоги є меншою від належної до виплати на 56267,34 грн. Крім того, оскільки відповідачем проведено виплату одноразової допомоги не у день звільнення 31.12.2016 року, а пізніше (21.02.2017 року), то має місце затримка остаточного розрахунку з працівником при звільненні. Вказана обставина, на думку позивача, зумовлює необхідність нарахування середнього заробітку за весь період часу з дати звільнення і по дату проведення виплати спірної допомоги у повному обсязі. Так, тривалість затримки виплати частини одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 134369,76 грн. становить 52 календарних дні (з 31.12.2016 року по 21.02.2017 року), а недоплаченої частини грошової допомоги в розмірі 56267,34 грн. - 185 календарних днів (з 31.12.2016 року по дату винесення рішення судом першої інстанції), а отже, розмір середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 83388,75 грн. Крім того, враховуючи, що виплата грошової допомоги при звільненні була здійснена не 31.12.2016 року, а 21.02.2017 року, то інфляційні витрати становлять 4024,35 грн. Внаслідок протиправних дій відповідача позивач мав сильні душевні хвилювання, у тому числі пов'язані з ігноруванням його звернень до відповідача, у зв'язку з чим стверджує про наявність у позивача права на відшкодування моральної шкоди.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд апеляційної інстанції постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 року по справі № 820/1363/17 скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в надісланих до суду письмових запереченнях та в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін. Стверджує, що нормативно-правовими актами, якими урегульовано проходження служби в Національній поліції, не передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні у вигляді виплати поліцейському його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Стаття 117 КЗпП України, якою встановлено таку відповідальність, на позивача не поширюється. Вказує, що виплата поліцейським одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби проводиться Національною поліцією України після звільнення позивача зі служби та не входить до повноважень ГУНП у Харківській області, при цьому чинне законодавство не містить приписів щодо обов'язкової сплати вказаної допомоги у день звільнення зі служби. Кошти для виплати грошової допомоги при звільненні, отримуються ГУНП в Харківській області від МВС України та спрямовуються виключно на виплату зазначеної допомоги згідно з черговістю звільнення поліцейських. Відповідно до вказівки Національної поліції України від 15.04.2016 р. ГУНП в Харківській області надає розрахунки потреби в коштах на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, такий розрахунок надсилається до Національної поліції України вже після видання наказу про звільнення, в якому розрахована вислуга років на день звільнення, і тільки після цього відповідач отримує кошти саме на виплату одноразової грошової допомоги поліцейському, який звільнився. З огляду на викладене, стверджує про відсутність підстав для виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також інфляційних витрат.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач наказом ГУНП в Харківській області від 27.12.2016р. №590 о/с у зв'язку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів був звільнений з посади старшого оперуповноваженого в ОВС кримінальної поліції ГУНП в Харківській області з 31.12.2016 р. на підставі п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

21.02.2017р. на картку позивача у АКБ "Приватбанк" Головним управлінням була перерахована сума одноразової грошової допомоги у розмірі 134369,76 грн.

Не погодившись із сумою виплаченої грошової допомоги при звільненні та датою її виплати, ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом про визнання протиправними дій ГУНП в Харківській області щодо несвоєчасної та не в повному обсязі виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, стягнення з відповідача недоотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 56267,34 грн., а також інфляційних витрат у розмірі 4024,35 грн., стягнення з ГУНП в Харківській області середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги, що складає на день подання позовної заяви 39666,00 грн. та стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем по справі здійснено невірний розрахунок належної позивачу суми одноразової грошової допомоги при звільненні, а тому слід зобов'язати ГУНП у Харківській області повторно розглянути питання про нарахування та виплати ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги при звільненні.

Відмовляючи в задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Правовідносини з приводу виплати поліцейському одноразової грошової допомоги при звільненні унормовані ст.102 Закону України "Про Національну поліцію", ст.9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постановою КМУ від 17.07.1992р. №393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей", Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженими наказом МВС України від 06.04.2016р. №260, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 29.04.2016р. за №669/28799; далі по тексту - Порядок №260).

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п'яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Наведеним нормам кореспондують положення п.10 постанови КМУ від 17.07.1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" (далі по тексту - Порядок № 393), згідно з якими військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Пунктом 23 розділу І Порядку № 260 визначено, що поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Враховуючи викладене, приписами названих актів законодавства передбачена можливість виплати поліцейському при звільненні зі служби (припиненні проходження публічної служби) одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому, з положень ч.ч.2, 3 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», п.23 розділу І Порядку № 260 чітко вбачається, що розмір вказаної грошової допомоги обчислюється виходячи з грошового забезпечення поліцейського, що виплачується йому на день звільнення, тобто, за останній місяць служби.

Таким чином, є необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що жодним актом законодавства не запроваджено чітких правил визначення того періоду служби поліцейського, розмір грошового утримання за який слід визнати місячним у цілях обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем по справі при обчисленні суми грошової допомоги, виплаченої ОСОБА_3, було взято грошове забезпечення за листопад 2016 року в розмірі 11368,00 грн.

Разом з тим, як зазначалось вище, позивач звільнений з органів Національної поліції 31.12.2016 року, отже, відпрацював повний календарний місяць грудень 2016 року, і саме за цей місяць йому повинна бути взяте грошове забезпечення в розмірі 16128,35 грн. при обчисленні грошової допомоги при звільненні.

Отже, з урахуванням місячного грошового утримання на час звільнення - 16128,35 грн., наявної у позивача вислуги років - 24 роки, сума одноразової грошової допомоги при звільненні, належної ОСОБА_3, складає 193540,20 грн. (16128,35 грн. х 24 роки х 50%).

З приводу висновків суду першої інстанції про те, що жодним актом законодавства не запроваджено чітких правил з приводу того, яку саме суму місячного грошового утримання поліцейського слід брати до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні: чи-то суми нарахованого місячного грошового утримання поліцейського, чи-то суми реально одержаного (після проведення вирахування всіх податків, зборів, обов'язкових платежів) місячного грошового утримання поліцейського, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Положеннями Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ № 44 від 15.01.2004 року (далі по тексту - Порядок № 44), передбачена компенсація податку з доходів фізичних осіб.

Так, згідно з пунктом 2 цього Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв'язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро.

У відповідності до п.3 Порядку виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв'язку з виконанням ними своїх обов'язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов'язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення (п.4 Порядку № 44).

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (п.5 Порядку № 44).

Територіальні органи Державного казначейства та установи банків провадять за платіжними документами видачу податковим агентам готівки для здійснення одночасно виплати грошового забезпечення та грошової компенсації із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (п.6 Порядку № 44).

Враховуючи викладене, податок з доходів фізичних осіб не вираховується із грошового забезпечення поліцейського, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями розрахункових листів грошового забезпечення ОСОБА_3 за січень-жовтень 2016 року, а відтак, сума податку з доходів фізичних осіб не підлягає вирахуванню із грошової допомоги при звільненні.

Разом з тим, як вбачається з вказаних копій розрахункових листів, з грошового забезпечення позивача утримувався військовий збір у розмірі 1,5%.

Так, виходячи з розміру грошового забезпечення за грудень 2016 року в сумі 16128,35 грн., сума військового збору, що підлягає відрахуванню при обчисленні одноразової грошової допомоги, складає 2903,10 грн. (193540,20 грн. х 1,5%).

З огляду на викладене, позивачеві при звільненні повинна була бути виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 190637,10 грн. (193540,20 грн. - 2903,10 грн.), разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 було виплачено грошову допомогу лише у розмірі 134369,76 грн., і таким чином, недоплачена частина одноразової грошової допомоги при звільненні складає 56267,34 грн. (190637,10 грн. - 134369,76 грн.).

При цьому, вказану грошову допомогу позивачу було виплачено (зараховано на банківську картку) лише 21.02.2017 року, що підтверджується відповідачем по справі.

Разом з тим, відповідач вважає, що ним не було допущено затримки у виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_3, остання виплачена своєчасно, крім того, чинне законодавство не містить приписів щодо обов'язкової сплати вказаної допомоги у день звільнення зі служби. Натомість, відповідно до вказівки Національної поліції України від 15.04.2016 року № 4034/03/29-2016 «Про надання інформації щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні» розрахунок потреби у коштах на виплату одноразової грошової допомоги складається ГУНП в Харківській області після видання наказу про звільнення поліцейського і лише після цього отримує кошти на виплату одноразової грошової допомоги поліцейському, який звільнився.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на постанову Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» в обґрунтування доводів про неможливість застосування до спірних відносин норм КЗпП України, з огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 15.02.2015 року по справі № 21-8а15, від 06.11.2013 року по справі № 21-352а13, яка в силу ст.244-2 КАС України, що є обов'язковою для врахування.

Так, у даних постановах Верховний Суд України зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Беручи до уваги, що нормами Закону України «Про Національну поліцію», Порядку № 393, Порядком № 260 не урегульовано відповідальності роботодавця у разі затримки розрахунку з працівником при його звільненні, колегія суддів вважає за необхідне керуватися у спірних відносинах нормами КЗпП України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

З вищенаведеного вбачається, що відповідач повинен був повністю розрахуватися із ОСОБА_3 у день звільнення, у тому числі виплатити грошову допомогу при звільненні.

Посилання відповідача на вказівку Національної поліції України від 15.04.2016 року № 4034/03/29-2016 колегія суддів відхиляє, оскільки остання суперечить вимогам КЗпП України, при цьому не є нормативно-правовим актом.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій ГУНП в Харківській області щодо несвоєчасної та не в повному обсязі виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на користь ОСОБА_3, а також стягнення з відповідача на користь позивача недоотриманої ним одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 56267,34 грн.

Стосовно вимоги щодо стягнення індексаційних виплат у розмірі 4024,35 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.

Соціальні виплати, що мають цільовий і разовий характер (допомога при народженні дитини, допомога на поховання, матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію тощо), а також допомога у зв'язку з вагітністю і пологами індексації не підлягають. Підтримка купівельної спроможності провадиться шляхом підвищення розміру зазначених виплат.

Таким чином, вимога щодо виплати індексаційних виплат не підлягає задоволенню, оскільки даний вид грошового забезпечення чітко визначений Законом як виплата, яка має цільовий і разовий характер, що не підлягає індексації.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1. ст.117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 27.04.2016 року по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 року по справі № 21-1765а15, яка, у відповідності до ч.1 ст.224-1 КАС України, є обов'язковою для всіх судів України.

У відповідності до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі по тексту - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За приписами п.3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У відповідності до п.5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зі змісту наведених норм вбачається, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з кількості робочих днів протягом періоду такої затримки.

Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи довідки ГУНП в Харківській області від 16.03.2017 року про доходи позивача, за 2 останні місця перед звільненням ОСОБА_3 було нараховано грошове забезпечення в розмірі 27496,35 грн. (11368,00 грн. - за листопад 2016 року та 16128,35 грн. - за грудень 2016 року), а відтак середньомісячне грошове забезпечення позивача складає 13748,18 грн., а середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів, визначених у довідці, становить 450,76 грн.

Колегія суддів зауважує, що позивачеві грошова допомога при звільненні нараховується за 24 роки вислуги, а тому частина такої допомоги, що припадає на кожний місяць з цих 24 років, за які виплачується така допомога, в порівнянні із середньомісячним грошовим утриманням позивача, визначеним у відповідності до Порядку № 100, становить 4,8% ((190637,10 грн./24/12 = 661,93 грн.) / 13748,18 грн. = 0,048).

Беручи до уваги неістотність суми матеріальної допомоги, що припадає на один місяць року, відносно розміру середньомісячного заробітку позивача, колегія суддів, враховуючи позицію Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 року по справі № 6-113цс16, вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Колегія суддів зазначає, що оскільки позивач звільнився 31.12.2016 року, а одноразова грошова допомога частково (в сумі 134369,76 грн.) йому виплачена 21.02.2017 року, кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 52 дні.

Отже, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 450,76 грн., сума середнього заробітку за час затримки у 52 дні становить 23439,52 грн. (450,76 грн. х 52), а відтак, враховуючи принцип справедливості та співмірності, підлягають стягненню кошти в сумі 1125,10 грн. (4,8% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку).

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У відповідності до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Таким чином, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди належать: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачами моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права, яке призвело до ухвалення неправильного рішення, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 року по справі № 820/1363/17 підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст.ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2017р. по справі № 820/1363/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про визнання дій протиправними, стягнення сум - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Харківській області щодо несвоєчасної та не в повному обсязі виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на користь ОСОБА_3.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області (61002, м.Харків, вул.Жон Мироносиць, 5, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) недоотриману частину одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 56267 (п'ятдесят шість тисяч двісті шістдесят сім) грн. 34 коп.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області (61002, м.Харків, вул.Жон Мироносиць, 5, ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 1125 (одна тисяча сто двадцять п'ять) грн. 10 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області (61002, м.Харків, вул.Жон Мироносиць, 5, )на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 1213 (одна тисяча двісті тринадцять) грн. 92 коп. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1335 (одна тисяча триста тридцять п'ять) грн. 31 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Перцова Т.С.
Судді Жигилій С.П. Дюкарєва С.В.
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 23.10.2017 р.