Справа № 308/10157/17
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2017 м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., перекладача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, адміністративну справу за адміністративним позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про примусове видворення за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 17 жовтня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 20 жовтня 2017 року.

Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з адміністративним позовом до громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про примусове видворення за межі України. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 11.10.2017 року о 04 год. 20 хв. гр. ОСОБА_3 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» на напрямку 284 п. зн. в 3 км. від лінії державного кордону при спробі незаконного перетину державного кордону з України в Словаччину, у складі групи осіб поза межами пункту пропуску, без документів, що посвідчують особу, чим порушив вимоги ст.9 Закону України «Про державний кордон України». Документи, що посвідчують особу відсутні.

На підставі наведеного, позивач просить на підставі ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусово видворити громадянина громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з України.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, пояснив що він разом з іншими особами мав намір потрапити до країн Європи. Паспорту громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 він не має. Пояснив що не має бажання повернутись додому, з заявою для отримання статусу біженця не звертався.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За правилами частини шостої статті 6 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України.

Згідно з ч.4 ст.50 КАС України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 183-7 КАС України.

В судовому засіданні встановлено, що 11.10.2017 року о 04 год. 20 хв. гр. ОСОБА_3 був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» на напрямку 284 п. зн. в 3 км. від лінії державного кордону при спробі незаконного перетину державного кордону з України в Словаччину, у складі групи осіб поза межами пункту пропуску, без документів, що посвідчують особу, чим порушив вимоги ст.9 Закону України «Про державний кордон України». Документи, що посвідчують особу відсутні. На територію України потрапив незаконно.

З пояснень відповідача також встановлено, що він не має роботи та джерела доходів, родинних звязків, а також достатнього фінансового забезпечення його проживання в Україні та для виїзду за межі України, а також документів, які б надавали йому таке право.

Частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 1 стаття 9 цього Закону іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частиною 3 статті 3 розділу I Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно до п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 статті 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» , нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до частини 1 стаття 9 розділу II Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Частиною 1 статті 16 розділу II зазначеного вище Закону передбачено, що реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.15, ст.22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється: іноземців та осіб без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України; іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, мають право у встановленому порядку вільно залишити територію України, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 14 ч.1 ст.1 Закону "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з вимогами ч.2,3 ст.25 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства » іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» органи охорони державного кордону, стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення. Частиною 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч.1ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1ст. 71 КАС України), за згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд прийшов до висновку, що наявні обґрунтовані підстави вважати, що відповідач, який без законних підстав перебуває на території України, не має достатнього матеріального забезпечення та документів для того, щоб виїхати з України, він ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, а отже підлягає видворенню в силу вищенаведених вимог ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому суд враховує, що відповідач мав достатньо часу та можливість для того, що в установленому порядку звернутися із заявою про визнання його біженцем, в тому числі до органу прикордонної служби.

Судом встановлено, що відповідач - громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не має документів що надають право на проживання на території України, потрапив на територію України незаконно, тобто незаконно перебуває на території України, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, та достатніх коштів для повернення до країни походження не має, працевлаштуватись на території України не має змоги.

Оскільки гр. ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є іноземцем який в Україні перебуває незаконно, а саме: відсутність у нього документів, які б надавали право на перетин кордону для виїзду з території України; відсутність документів, на право перебування на території України; відсутність на території України родинних звязків; особливо, відсутність дозволу на працевлаштування, постійного місця проживання та законного джерела отримання коштів, то, зазначений перелік факторів суттєво впливає на дотримання іноземцем умов існування в суспільстві без порушення законодавства.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в»їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в»їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон) визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров»я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Обов»язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Як видно з матеріалів справи, вимоги наведеного закону в даному випадку дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийнято, також наявні обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, це відсутність коштів на придбання проїзного документа, що унеможливило самостійно залишити територію України. Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України (ст. 31 Закону) відсутні.

Відповідач вказує, що в країні його походження ОСОБА_5 відбувається збройний конфлікт та мають місце систематичні порушення прав людини.

Водночас, відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, повязаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Відповідно до змісту Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй у справах біженців в країнах, де військова служба є обовязковою, факт ухилення від цього обовязку або непокора найчастіше вважається порушенням, яке карається законом. Покарання відрізняються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідування або покарання за ухилення від призову самі по собі не є обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування (пункт 167). Зрозуміло, що особа не є біженцем, якщо єдиною причиною ухилення від військової служби є його відраза до служби або страх приймати участь в бою (пункт 168). Особа, яка ухиляється від призову може розглядатися як біженець, якщо вона зможе довести, що за вчинене військове правопорушення вона піддалася би надмірному покаранню з причини її належності до конкретної раси, релігії, належності до певної соціальної групи або за політичні переконання (пункт 169).

Позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Фактів, що позивач був об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до відповідача, наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди, також не встановлено. Відомості, які надав позивач, носять виключно загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього.

Ситуація військового конфлікту у ОСОБА_5 та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак, при аналізі підстав отримання додаткового захисту слід аналізувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту в сусідніх країнах, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на Батьківщину тощо.

Крім цього, немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв»язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстриміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.

Таким чином, позовні вимоги щодо примусового видворення відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.26, 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 11, 70, 71, 86, 160-163, 183-5, 256 ч. 2 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Адміністративний позов Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про примусове видворення за межі України задовольнити.

На підставі ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусово видворити громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України.

Постанова підлягає негайному виконанню.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6