Справа № 826/1408/17
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 жовтня 2017 року письмове провадження № 826/1408/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів : головуючого судді Арсірія Р.О., суддів Кузьменка В.А., Огурцова О.П. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадської організації «Центр протидії корупції»

до Служби безпеки України

Національного агентства з питань запобігання корупції

Державний експерт з питань таємниць заступник Голови Служби безпеки України Поярков Вадим Олександрович

про визнання протиправним та скасування рішення, визнання неправомірними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії

До Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом звернулась Громадська організація «Центр протидії корупції» (далі також - ГО «Центр протидії корупції», позивач) з адміністративним позовом до Служби безпеки України (далі також - СБУ, відповідач-1) та Національного агентства з питань запобігання корупції (далі також - Національне агентство, НАЗК, відповідач-2), в якому позивач, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог, просив:

1) визнати протиправним та скасувати рішення державного експерта з питань державних таємниць № 9/10456 від 20 жовтня 2016 року в частині віднесення до державної таємниці інформації, що міститься в деклараціях особового складу СБУ, повідомленнях про суттєві зміни майнового стану в частині віднесення до державної таємниці інформації, що міститься в деклараціях голови СБУ, його заступників, начальників підрозділів Центрального управління СБУ, їх заступників, начальників регіональних органів СБУ, їх заступників, слідчих СБУ;

2) визнати неправомірними дії посадових осіб СБУ щодо запровадження безпосередньо в Центральному управлінні СБУ автоматизованої інформаційної системи обробки інформації, призначеної для накопичення та зберігання електронних декларацій усіх суб'єктів декларування в СБУ;

3) визнати неправомірною бездіяльність НАЗК щодо незатвердження нормативно-правового акту, який би визначав порядок здійснення заходів, передбачених розділом VII Закону України «Про запобігання корупції», стосовно осіб, визначених у п. 1, пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, які належать до кадрового складу розвідувальних органів України та/або займають посади, перебування на яких становить державну таємницю, зокрема, у військових формуваннях та державних органах, що здійснюють оперативно-розшукову, контрозвідувальну, розвідувальну діяльність, а також осіб, які претендують на зайняття таких посад;

4) зобов'язати СБУ і НАЗК невідкладно вжити заходів щодо забезпечення подання посадовими особами СБУ електронних декларацій в Єдиний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування із вжиттям заходів щодо нерозголошення конфіденційної та таємної інформації;

5) зобов'язати НАЗК невідкладно вжити заходів щодо затвердження нормативно-правового акту, який би визначав порядок здійснення заходів, передбачених розділом VII Закону України «Про запобігання корупції», стосовно осіб, визначених у п. 1, пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, які належать до кадрового складу розвідувальних органів України та/або займають посади, перебування на яких становить державну таємницю, зокрема, у військових формуваннях та державних органах, що здійснюють оперативно-розшукову, контрозвідувальну, розвідувальну діяльність, а також осіб, які претендують на зайняття таких посад, та подати такий нормативно-правовий акт на державну реєстрацію у встановленому законом порядку;

6) зобов'язати НАЗК забезпечити відкритий цілодобовий доступ до поданих декларацій декларантами СБУ в Єдиному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на офіційному веб-сайті НАЗК із вжиттям заходів щодо нерозголошення конфіденційної та таємної інформації.

Під час розгляду справи судом залучено в якості відповідача державного експерта з питань таємниць заступника Голови Служби безпеки України Пояркова Вадима Олександровича (далі також - державний експерт, відповідач-3).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення державного експерта з питань державних таємниць з огляду на його невідповідність вимогам законодавства про державну таємницю.

Крім того, позивач звертає увагу на не визначення на законодавчому рівні повноважень СБУ щодо створення окремої автоматизованої інформаційної системи обробки інформації, призначеної для накопичення та зберігання електронних декларацій усіх суб'єктів декларування в СБУ.

Також, позивач зазначає, що в порушення вимог ст. 52-1 Закону України «Про запобігання корупції» СБУ та НАЗК не вчиняються дії щодо створення порядку, який би регламентував процедуру здійснення заходів, передбачених розділом VII Закону України «Про запобігання корупції», стосовно осіб, визначених у п. 1, пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, які належать до кадрового складу розвідувальних органів України та/або займають посади, перебування на яких становить державну таємницю, зокрема, у військових формуваннях та державних органах, що здійснюють оперативно-розшукову, контрозвідувальну, розвідувальну діяльність, а також осіб, які претендують на зайняття таких посад.

Окремо позивач звертає увагу, що інформація, яка міститься в деклараціях голови СБУ, його заступників, начальників підрозділів Центрального управління СБУ, їх заступників, начальників регіональних органів СБУ, їх заступників, слідчих СБУ, є достатньо поширеною, а тому не може вважатись такою, що належить до державної таємниці.

Під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

В наданих суду запереченнях представники відповідачів вказали, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях проти адміністративного позову, а також зазначили, що ними вчиняються всі належні заходи щодо розроблення та належного функціонування порядку, який є предметом позовних вимог позивача.

В судовому засіданні представники відповідачів проти позову заперечили, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Під час розгляду справи в судовому засіданні 23 червня 2017 року суд, на підставі приписів статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), перейшов до її розгляду в подальшому у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають фактичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем-3 прийнято рішення від 20 червня 2016 року № 9/10456 про віднесення до державної таємниці інформації, яка відповідає ст. 4.1.3 ЗВДТ і міститься у деклараціях особового складу Служби безпеки України, повідомленнях про суттєві зміни в майновому стані, яка має накопичуватись в реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за сукупністю всіх показників у цілому щодо Служби безпеки України зі ступенем секретності - «цілком таємно», а за окремими показниками в цілому щодо Служби безпеки України або за сукупністю всіх показників у цілому щодо органу, навчального закладу, підрозділу Центрального управління Служби безпеки України - «таємно».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну таємницю», віднесення інформації до державної таємниці здійснюється мотивованим рішенням державного експерта з питань таємниць за його власною ініціативою, за зверненням керівників відповідних державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій чи громадян.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну таємницю», до державної таємниці у порядку, встановленому цим Законом, відноситься інформація - у сфері державної безпеки та охорони правопорядку - про особовий склад органів, що здійснюють оперативно-розшукову або розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність.

Відповідно до вимог п.п. 4, 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про Службу безпеки України», Служба безпеки України відповідно до своїх основних завдань зобов'язана, в тому числі, здійснювати контррозвідувальні заходи з метою попередження, виявлення, припинення і розкриття будь-яких форм розвідувально-підривної діяльності проти України, здійснювати контррозвідувальне забезпечення оборонного комплексу, Збройних Сил України, інших військових формувань, дислокованих на території України, енергетики, транспорту, зв'язку, а також важливих об'єктів інших галузей господарства.

Згідно з п.п. 8, 12 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про Службу безпеки України», Службі безпеки України, її органам і співробітникам для виконання покладених на них обов'язків надається право, зокрема, проводити гласні і негласні оперативні заходи у порядку, визначеному Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», в інтересах контррозвідки і оперативно-розшукової діяльності створювати інформаційні системи та вести оперативний облік в обсязі і порядку, що визначаються завданнями, покладеними на Службу безпеки України цим Законом.

Виходячи з системного тлумачення наведених положень законодавства вбачається, що СБУ є самостійним органом, відомості про особовий склад якого відносяться до державної таємниці.

Таким чином, законодавчо не передбачено віднесення до державної таємниці відомостей про особовий склад лише окремих відділів або підрозділів органів, що здійснюють оперативно-розшукову або розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність, як про це зазначає позивач, оскільки державну таємницю становлять дані про особовий склад всього органу, що здійснює оперативно-розшукову або розвідувальну чи контррозвідувальну діяльність, в даному випадку СБУ.

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну таємницю», інформація вважається державною таємницею з часу опублікування Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, до якого включена ця інформація, чи зміни до нього у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про державну таємницю», звід відомостей, що становлять державну таємницю, формує Служба безпеки України на підставі рішень державних експертів з питань таємниць. Зазначений Звід та зміни до нього набирають чинності з моменту опублікування в офіційних виданнях України.

Так, відповідно до п. 4.1.3 Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 2005 року за №902/11182, державну таємницю становлять відомості про персональні переліки, посади, належність до підрозділів, домашні адреси особового складу (персоналу) СБУ.

Отже, оскаржуване рішення прийнято відповідачем-3 не лише у відповідності до вимог Закону України «Про державну таємницю» а й на підставі вимог самого Зводу відомостей, що становлять державну таємницю.

При цьому судом критично оцінюються доводи позивача, щодо поширеності відомостей про окремих представників посадового складу СБУ, які, зокрема, можуть бути отримані з поданих ними та раніше оприлюднених декларацій про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за попередні роки, указів Президента України, судових рішень, розміщених в Єдиному держаному реєстрі судових рішень, та повідомлень засобів масової інформації, оскільки обставини правомірності оприлюднення таких даних у наведений спосіб не є предметом розгляду даної адміністративної справи, а судом, в даному випадку, вирішується питання правомірності оскаржуваного рішення відповідача-3.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів не вбачає ознак протиправності в оскаржуваному рішенні державного експерта № 9/10456 від 20 жовтня 2016 року про віднесення до державної таємниці інформації, яка відповідає статті 4.1.3 ЗВДТ і міститься у деклараціях особового складу Служби безпеки України, повідомленнях про суттєві зміни в майновому стані, яка має накопичуватись в реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за сукупністю всіх показників у цілому щодо Служби безпеки України зі ступенем секретності - «цілком таємно», а за окремими показниками в цілому щодо Служби безпеки України або за сукупністю всіх показників у цілому щодо органу, навчального закладу, підрозділу Центрального управління Служби безпеки України - «таємно». Таким чином, відсутні підстави для його скасування.

Щодо вимоги позивача про визнання неправомірною бездіяльності НАЗК щодо незатвердження нормативно-правового акту у відповідності до вимог ст. 52-1 Закону України «Про запобігання корупції».

Відповідно до ст. 52-1 Закону України «Про запобігання корупції», стосовно осіб, зазначених у п. 1, пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, які належать до кадрового складу розвідувальних органів України та/або займають посади, перебування на яких становить державну таємницю, зокрема, у військових формуваннях та державних органах, що здійснюють оперативно-розшукову, контрозвідувальну, розвідувальну діяльність, а також осіб, які претендують на зайняття таких посад, заходи, передбачені розділом VII цього Закону, організовуються і здійснюються у спосіб, що унеможливлює розкриття їх належності до зазначених органів (формувань), у порядку, що визначається Національним агентством з питань запобігання корупції за погодженням із зазначеними органами (формуваннями).

Отже, на підставі вимог наведеного положення у НАЗК виник обов'язок, щодо затвердження відповідного порядку здійснення передбачених розділом VII зазначеного Закону заходів фінансового контролю щодо окремих категорій осіб. При цьому визначено, що такий порядок має бути погоджений із зазначеними у ст. 52-1 Закону України «Про запобігання корупції» органами (формуваннями).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою виконання наведених вимог законодавства про запобігання корупції Національним агентством у вересні 2016 року надіслано листи до Міністерства оборони України, Державної прикордонної служби України, СБУ, Управління державної охорони України, Міністерства юстиції України, Національного антикорупційного бюро України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної фіскальної служби України, Національної поліції України, Генеральної прокуратури України, із пропозицією щодо участі представників цих органів у робочій групі з опрацювання проекту порядку

Протягом грудня 2016 року - січня 2017 року Національним агентством підготовлено проект порядку з урахуванням пропозицій Служби зовнішньої розвідки України, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Міністерства внутрішніх справ України, Державної фіскальної служби України, Національної поліції України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби, Національного антикорупційного бюро України, Апарату Ради національної безпеки і оборони України, якому було присвоєно гриф «ДСК».

З метою дотримання вимог Закону України «Про запобігання корупції» рішенням Національного агентства від 16 березня 2017 № 91 схвалений проект Порядку здійснення заходів фінансового контролю стосовно окремих категорій осіб, розроблений відповідно до ст. 52-1 Закону та направлений на погодження до військових формувань та державних органів, що здійснюють оперативно-розшукову, контррозвідувальну, розвідувальну діяльність.

Як зазначено відповідачем-2, до Національного агентства надійшли зауваження та пропозиції щодо напрацьованого проекту від Управління державної охорони України, Командування Сил спеціальних операцій Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Головного управління розвідки Міністерства оборони України, Національної поліції України, Державної фіскальної служби України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Секретаріату Кабінету Міністрів України, Міністерства закордонних справ України. Відповідно, наразі здійснюється процедура погодження такого проекту, як це передбачено ст. 52-1 Закону України «Про запобігання корупції».

В контексті наведеного колегія суддів звертає увагу на те, що законодавчо не визначено строку, протягом якого має бути напрацьований відповідний порядок здійснення передбачених розділом VII зазначеного Закону заходів фінансового контролю щодо осіб які належать до кадрового складу розвідувальних органів України та/або займають посади, перебування на яких становить державну таємницю, зокрема, у військових формуваннях та державних органах, що здійснюють оперативно-розшукову, контрозвідувальну, розвідувальну діяльність, а також осіб, які претендують на зайняття таких посад.

Враховуючи наведене та беручи до уваги долучені до матеріалів справи докази, які підтверджують вчинення відповідачем-2 дій щодо виконання покладеного на нього обов'язку в частині напрацювання відповідного порядку, суд вважає безпідставними твердження позивача про вчинення Національним агентством неправомірної бездіяльності щодо напрацювання нормативно-правового акту, який би визначав порядок здійснення заходів, передбачених розділом VII Закону України «Про запобігання корупції», стосовно осіб, визначених у п. 1, пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, які належать до кадрового складу розвідувальних органів України та/або займають посади, перебування на яких становить державну таємницю, зокрема, у військових формуваннях та державних органах, що здійснюють оперативно-розшукову, контрозвідувальну, розвідувальну діяльність, а також осіб, які претендують на зайняття таких посад.

Таким чином, наведені позовні вимоги ГО «Центр протидії корупції» не підлягають задоволенню.

З аналогічних підстав судом вбачаються необґрунтованими доводи позивача про необхідність задоволення його похідних від наведеної вище вимог щодо зобов'язання СБУ і НАЗК невідкладно вжити заходів щодо забезпечення подання посадовими особами СБУ електронних декларацій в Єдиний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування із вжиттям заходів щодо нерозголошення конфіденційної та таємної інформації, та зобов'язання НАЗК невідкладно вжити заходів щодо затвердження нормативно-правового акту, який би визначав порядок здійснення заходів, передбачених розділом VII Закону України «Про запобігання корупції», стосовно осіб, визначених у п. 1, пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, які належать до кадрового складу розвідувальних органів України та/або займають посади, перебування на яких становить державну таємницю, зокрема, у військових формуваннях та державних органах, що здійснюють оперативно-розшукову, контрозвідувальну, розвідувальну діяльність, а також осіб, які претендують на зайняття таких посад, та подати такий нормативно-правовий акт на державну реєстрацію у встановленому законом порядку.

Як було встановлено вище, наразі відповідачами-1 та 2 вчинюються відповідні заходи з метою фактично реалізації вимог ст. 52-1 Закону України «Про запобігання корупції», що підтверджується матеріалами справи.

Порядок здійснення заходів, передбачених розділом VII Закону України "Про запобігання корупції", як правильно зазначає позивач має бути затверджений нормативно-правовим актом. Цей акт підлягає погодженню всіма органами, які в своєму штаті передбачили посади, перебування на яких передбачає доступ до державної таємниці. зазначена вимога стосується не лише Служби безпеки України, але й інших органів держави.

Такі заходи запроваджені з метою захисту інтересів держави, зокрема тих, що стосуються відомостей віднесених до державної таємниці.

Окремо слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зобов'язані подавати особи, зазначені у п. 1, пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону.

Тобто, подання декларацій є обов'язком не відповідачів, а відповідних суб'єктів декларування. Отже безпідставними є вимоги ГО «Центр протидії корупції» щодо покладення відповідних обов'язків на СБУ або НАЗК.

Наведена вища правова позиція щодо необґрунтованості зобов'язання НАЗК вчинити певні дії з огляду на встановлений факт відсутності ознак протиправної бездіяльності з боку Національного агентства щодо реалізації положень ст. 52-1 Закону України «Про запобігання корупції», свідчить також і про безпідставність позовних вимог позивача в частині зобов'язання НАЗК забезпечити відкритий цілодобовий доступ до поданих декларацій декларантами СБУ в Єдиному реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на офіційному веб-сайті НАЗК із вжиттям заходів щодо нерозголошення конфіденційної та таємної інформації. Крім того, позивачем не надано жодних доказів вчинення НАЗК дій, спрямованих на ухилення від виконання такого обов'язку.

Також, оскільки наразі порядок, згідно якого має відбуватись розміщення в Єдиному реєстрі декларацій таких осіб не затверджений та, відповідно, такі декларації в Реєстрі відсутні, вказана вимога ГО «Центр протидії корупції» є передчасною, тобто такою, яка в розумінні вимог ч. 1 ст. 2 КАС України, не спричинена будь-яким порушенням прав або інтересів позивача. Отже, така позовна вимога також не може бути задоволена в судовому порядку.

Щодо вимоги ГО «Центр протидії корупції» визнати неправомірними дії посадових осіб СБУ щодо запровадження безпосередньо в Центральному управлінні СБУ автоматизованої інформаційної системи обробки інформації, призначеної для накопичення та зберігання електронних декларацій усіх суб'єктів декларування в СБУ, суд зазначає наступне.

Як встановлено вище, інформація, яка відповідає ст. 4.1.3 ЗВДТ і міститься у деклараціях особового складу Служби безпеки України, повідомленнях про суттєві зміни в майновому стані, яка має накопичуватись в реєстрі декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, є таємною інформацією. А тому, відповідно, розміщення таких документів в реєстрі декларацій має здійснюватись у відповідності до порядку, розробленого на виконання вимог ст. 52-1 Закону України «Про запобігання корупції». Проте станом на час розгляду справи такий порядок не прийнятий.

Наведене унеможливило виконання співробітниками, зокрема, СБУ обов'язку, передбаченого розділом VII Закону України «Про запобігання корупції», у встановленому таким Законом порядку.

У зв'язку з цими обставинами, як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2016 року відповідачем-1 вжито заходів із запровадження безпосередньо в Центральному управлінні СБУ автоматизованої інформаційної системи обробки інформації, призначеної для накопичення та зберігання електронних декларацій усіх суб'єктів декларування в СБУ.

Так, безпосередньо в адміністративному приміщенні Центральному управління СБУ організовано автономні робочі місця (не підключені до глобальних мереж передачі даних) з автоматизованою інформаційною системою обробки інформації, що мають атестат відповідності комплексної системи захисту інформації вимогам нормативних документів з технічного захисту інформації.

Зазначена інформаційна система призначається для накопичення та зберігання електронних декларацій усіх суб'єктів декларування в СБУ, а також забезпечує умови для фізичного захисту такої інформації, захисту від несанкціонованих дій, які призводять до її знищення, модифікації або блокування, а також запобігання витоку технічними каналами та у інший спосіб.

Як зазначено відповідачами під час розгляду справи, доступ до вказаної інформаційної системи обробки інформації забезпечуватиметься уповноваженим співробітникам НАЗК після надання їм допуску та доступу до державної таємниці.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що законодавчо СБУ не надано окремого права або обов'язку, який би передбачав необхідність створення автоматизованої інформаційної системи обробки інформації, призначеної для накопичення та зберігання електронних декларацій усіх суб'єктів декларування в СБУ.

Водночас, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про Службу безпеки України», до завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення корупції, яка безпосередньо створює загрозу життєво важливим інтересам України, та враховуючи тимчасову відсутність механізму реалізації положень розділу VII Закону України «Про запобігання корупції» стосовно осіб, визначених у п. 1, пп. «а» п. 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону, які належать до кадрового складу СБУ, суд вважає, що відповідачем-1 правомірно та в межах покладених на нього завдань вчинено дії щодо запровадження такої автоматизованої інформаційної системи обробки інформації з метою застосування превентивних заходів запобігання корупції до моменту практичної реалізації вимог ст. 52-1 Закону України «Про запобігання корупції».

Таким чином, тимчасове запровадження безпосередньо в Центральному управлінні СБУ автоматизованої інформаційної системи обробки інформації, призначеної для накопичення та зберігання електронних декларацій усіх суб'єктів декларування в СБУ з дотриманням вимог щодо збереження інформації, віднесеної до державної таємниці, було вимушеним та єдиним можливим заходом, вжитим з метою своєчасного виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктами декларування в СБУ із додержанням законодавства про охорону державної таємниці.

Крім того, вжиті СБУ заходи позитивно оцінені НАЗК, що підтверджується матеріалами справи, як такі, що перш за все спрямовані на захист осіб, зазначених у ст. 52-1 Закону України «Про запобігання корупції», та членів їх сімей.

А відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про запобігання корупції», Національне агентство є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Беручи до уваги все наведене вище, та оскільки відповідні дії здійснювались за погодженням з центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, повноваження якого у сфері формування та реалізації державної антикорупційної політики є дискреційними, та оскільки оскаржувані дії вчинялись СБУ вимушено, через відсутність тимчасову механізму реалізації положень Закону України «Про запобігання корупції», з метою своєчасного та найбільш повного виконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» суб'єктами декларування в СБУ, в межах завдань, покладених на відповідача-1 Законом України «Про Службу безпеки України», суд не вбачає ознак протиправності в оскаржуваних діях СБУ, а тому, відповідно, відсутні підстави для задоволення адміністративного позову ГО «Центр протидії корупції» в наведеній частині вимог.

Згідно зі ст. 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Згідно положень ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7-12, 71, 94, 122, 158-163 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову Громадської організації «Центр протидії корупції» до Служби безпеки України, Національного агентства з питань запобігання корупції та державного експерта з питань таємниць заступника Голови Служби безпеки України Пояркова Вадима Олександровича про визнання протиправним та скасування рішення, визнання неправомірними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії - відмовити повністю.

Постанова, відповідно до ч. 1 ст. 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді О.П. Огурцов

В.А. Кузьменко