Справа № 428/6019/17
Суддя: Васильєва Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Юзефович І.О.
Суддя-доповідач - Васильєва І.А.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2017 року справа №428/6019/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді: Васильєвої І.А.

Суддів: Компанієць І.Д.

Ястребова Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 вересня 2017 року по справі № 428/6019/17 за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання дій щодо невиплати пенсії за віком з квітня 2017 року протиправними та зобов'язання відновити нарахування та виплату пенсії за віком з квітня 2017 року,-

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2017 року ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3.) звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області (далі - відповідач, УПФУ в м. Сєвєродонецьку) з вимогами про визнання протиправними дії відповідача щодо невиплати пенсії квітня 2017 року та зобов'язання відновити нарахування та виплату пенсії за віком з 01 квітня 2017 року (арк. справи 1-5).

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 вересня 2017 року в порядку скороченого провадження, вказаний адміністративний позов задоволений, визнані протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з квітня 2017 року та зобов'язано останнього відновити нарахування та виплату пенсії за віком з 01 квітня 2017 року (арк. справи 24-26).

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач (далі - апелянт) звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в доводах якої зазначив, що підставою для припинення виплати пенсії позивачу з квітня 2017 року стало не підтвердження в рамках постанови КМУ № 365 від 08 червня 2016 року позивачем фактичного місця проживання, як внутрішньо переміщеної особи, про що відповідача повідомлено листом ГУ ПФУ в Луганській області від 27 березня 2017 року № 3147/02 про відсутність за місцем проживання одержувачів пенсії з числа внутрішньо переміщених осіб, серед яких є і позивач. На підставі викладеного апелянт просив суд задовольнити апеляційну скаргу, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог (арк. справи 48-49).

Справа у відповідності до пункту 8 статті 183-2 КАС України розглядається в порядку письмового провадження.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції та не є спірним між сторонами, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у відповідності до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 є пенсіонером, з 01.08.2014 р. перебуває на обліку в УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області та отримує пенсію за віком, згідно копії довідки № 919044348 від 14.08.2015 року є внутрішньо переміщеною особою, яка перемістилась з м. Луганську до м. Сєвєродонецька (арк. справи 9), проте з серпня 2017 року відповідач припинив виплату пенсії, мотивуючи це в листі від 22 травня 2017 року № 204/С-1 наявністю інформації з Держприкордонслужби України про виїзд з підконтрольній українській владі території та не поверненням до місця реєстрації у термін більш, ніж 60 днів (арк. справи 11-12).

До того ж у вказаному листі наведено, що для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутись до управління з заявою про поновлення виплати, до якої додати довідку внутрішньо переміщеної особи з зазначенням фактичного місця проживання, та акцентовано на тому, що поновлення (або відмова) в виплаті пенсії буде здійснена після отримання рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Таким чином спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача стосовно припинення виплати пенсії позивачу з квітня 2017 року з посиланням на відсутність за фактичним місцем перебування, яке зазначено в довідці, та як наслідок, наявність підстав для поновлення та виплати пенсії позивачу.

З приводу викладеного колегія суддів звертає увагу, що право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-VI.

Частиною 1 статті 47 вказаного Закону встановлено, що пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема в інших випадках, передбачених частиною 1 статті 49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною першою статті 49 вказаного закону та включають таки випадки для припинення пенсії:

- якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

- у разі смерті пенсіонера;

- у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

- в інших випадках, передбачених законом.

Будь яких інших підстав для припинення виплати пенсії законом не передбачено, а тому колегією суддів не приймаються посилання відповідача як підставу для припинення пенсії на наявність інформації з Держприкордонслужби України, та листа ГУ ПФУ в Луганській області від 27 березня 2017 року № 3147/02 про відсутність за місцем проживання, оскільки така інформація і лист не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, при цьому без прийняття відповідного рішення, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

Крім цього відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення: створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 49 Конституції України).

При цьому пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13 червня 2007 року роз'яснено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

З урахуванням вище перелічених положень законодавства колегією суддів не приймаються посилання апелянта на необхідність надання позивачем пенсійному фонду для поновлення виплат довідки внутрішньо переміщеної особи та відповідної заяви.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновками постанови суду першої інстанції, що відповідно до вимог статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

У відповідності до частини 10 статті 183-2 КАС України рішення, прийняте в апеляційному порядку є остаточним та оскарженню не підлягає.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 вересня 2017 року по справі № 428/6019/17, - залишити без задоволення.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 12 вересня 2017 року по справі № 428/6019/17, - залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.А. Васильєва

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова