Справа № 817/2136/16
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2017 р.Р і в н еСправа №817/2136/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Щербакова В.В., за участю секретаря судового засідання Сисун Н.В., сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
доУправління Укртрансбезпеки у Харківській області Державної служби Безпеки на Транспорті
про визнання протиправним та скасування розрахунку,
В С Т АН О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Управління Укртрансбезпеки у Харківській області Державної служби безпеки на транспорті (далі - Управління Укртрансбезпеки у Харківській області) про визнання протиправним та скасування розрахунку від 02.11.2016 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, складеного до акту від 02.11.2016 №3879.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки акта про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, на підставі якого прийнято оспорюваний розрахунок, не ґрунтуються на достовірних, об'єктивних та належним чином встановлених і відображених у акті даних, не відповідають фактичним обставинам та суперечать чинному законодавству.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив суду, що 02.11.2016 в ході перевірки працівниками Управління Укртрансбезпеки у Харківській області було складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів №3879, на підставі якого 02.11.2016 сформовано розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, згідно з яким позивачу належить сплатити 648 євро. Вказав, що позивач не зареєстрований, як фізична особа-підприємець та не займався автомобільними перевезеннями, автомобіль марки "DAF", моделі СF65.250, типу "Фургон-С вантажний" з державним реєстраційним номером ВК3759АН, надав в користування терміном на один місяць громадянину ОСОБА_4, який здійснював на ньому перевезення вантажу 02.11.2016 по автодорозі Одеса-Харків, а тому позивач, в розумінні законодавства про автомобільний транспорт, не є перевізником та не може бути субєктом відповідальності. Таким чином, Управлінням Укртрансбезпеки у Харківській області не вірно визначено особу перевізника, а як наслідок не вірно складено оспорюваний розрахунок плати за проїзд. Відтак, такий розрахунок складений всупереч чинному законодавству, а тому підлягає скасуванню. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідач, Управління Укртрансбезпеки у Харківській області, позов не визнав з підстав викладених у письмових запереченнях.

Представник відповідача у судовому засіданні надала пояснення, які повністю співпадають з позицією, що викладена в письмових запереченнях, а зокрема зазначила, що 02.11.2016 в ході габаритно-вагового контролю автомобіля марки "DAF", моделі СF65.250, типу "Фургон-С вантажний" з державним реєстраційним номером ВК3759АН, власником якого є позивач, інспекторами Управління Укртрансбезпеки у Харківській області встановлено відсутність дозволу на перевезення вантажів з перевищенням вагових обмежень, про що було складено довідку від 02.11.2016, акт від 02.11.2016 №3879, на підставі якого 02.11.2016 сформовано розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування на суму 648 євро. Разом з тим, зазначила, що оренда транспортного засобу є протиправною, оскільки вищевказаний транспортний засіб перебував у користуванні ОСОБА_4 на підставі нікчемного правочину. Відтак, оспорюваний розрахунок є правомірним. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін та свідка, допитавши свідків, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з огляду на наступне.

Судом вставновлено, що 02.11.2016 посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Харківській області, у пункті габаритно-вагового контролю на 471 км а/д М03 «Київ-Харків-Довжанськ» проведено зважування транспортного засобу автомобіль марки "DAF", моделі СF65.250, типу "Фургон-С вантажний" з державним реєстраційним номером ВК3759АН, за кермом якого перебував ОСОБА_4

Після проходження габаритно-вагового контролю, на підставі чека зважування від 02.11.2016 №05902, встановлено, що навантаження на одиничну вісь перевищує нормативні вагові параметри, а саме 12,450 т замість встановлених 11т, про що було складено довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю (а.а.с.35-36).

Так, на підставі довідки державними інспекторами складено акт від 02.11.2016 №3879 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів (а.с.33), та розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування (а.с.34), згідно з яким позивачу належить сплатити 648 євро.

Вважаючи такий розрахунок плати за проїзд протиправним, ОСОБА_3 звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, регулюється Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі - Закон №2344-III), Порядком здійснення державного контролю у сфері автомобільного транспорту, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок №1567).

В силу вимог п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення №103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Частиною 4 статті 6 Закону №2344-III та п.4 Положення №103 встановлено, що реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

До завдань Укртрансбезпеки належить, зокрема, здійснення відповідно до законодавства державного нагляду (контролю) з питань безпеки на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті та ведення дорожнього господарства (п.4 Положення №103).

Згідно з п.8 Положення №103 та п.3 Порядку №1567, Укртрансбезпеки реалізовує свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи - управління в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські, районні управління.

Постановою Кабінету Міністрів України 26.06.2015 №592 затверджено, що територіальним органом Укртрансбезпеки у Харківській області є Управління Укртрансбезпеки у Харківській області.

Положеннями статті 6 Закону №2344-III передбачено також, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема, державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.

Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

У разі проведення позапланових і рейдових перевірок автомобільний перевізник, що буде перевірятися, про час проведення перевірки не інформується.

Порядком №1567 визначено, серед іншого, процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб'єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень.

Так, пунктом 14 Порядку №1567 встановлено, що рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об'єктах, що використовуються суб'єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до п.15 Порядку №1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється, серед іншого, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Відповідно до ст.48 Закону №2344-III, у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Відповідно до п.16 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правила користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 №198, перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об'єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначаються окремими актами законодавства.

Згідно з п.4 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №30, рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові Державтоінспекцією, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.

При цьому, як встановлено з матеріалів справи, на час проведення перевірки водій не мав дозволу, виданого Державтоінспекцією, або документу про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів з урахуванням виявлення факту перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень.

Механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (далі - великовагові та/або великогабаритні транспорті засоби), що використовуються на автомобільних дорогах загального користування визначає Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 № 879 (далі - Порядок №879).

Так, пунктом 6 Порядку №879 визначено, що габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно в пунктах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів.

Пунктом 16 Порядку №879 встановлено, що габаритно-ваговий контроль на стаціонарних пунктах включає документальний, попередній та/або точний контроль, на пересувних - документальний, точний контроль.

Відповідно до п.20 Порядку №879, за результатами точного та /або документального габаритно-вагового контролю посадові особи та/або працівники Укртрансбезпеки або її територіальних органів визначаються належність транспортного засобу до великовагових та/або великогабаритних.

Згідно з п.21 Порядку №1567, у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

Підпунктом 5 пункту 4 спільного наказу Міністерства інфраструктури України та Міністерства внутрішніх справ України від 10.12.2013 №1007/1207, також передбачено, що посадові особи Укртрансінспекції під час здійснення габаритно-вагового контролю складають акт про перевищення транспортним засобом нормативних габаритних або вагових параметрів та визначають суму плати за проїзд за формулою розрахунку відповідно до п.п. 30-31 Порядку №879.

В свою чергу абзацом 1 пункту 30 Порядку №879 встановлено, що плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою.

Визначення необхідної плати за проїзд великоваговим/великогабаритним транспортом вага чи габарити якого перевищують законодавчо встановлені норми, здійснює орган, що здійснює нагляд і контроль в цій сфері, при наявності порушень з боку перевізників, який визначає розмір плати за перевищення допустимих норм пересування великовагового транспорту на дорогах внутрішньодержавного значення згідно з Порядком №879.

Пунктом 31-1 Порядку №879 передбачено, що перевізник зобов'язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що плата за проїзд великоваговим/великогабаритним транспортом вага чи габарити якого перевищують законодавчо встановлені норми здійснюється виключно перевізником.

Відповідно до положень статті 1 Закону №2344-III, автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Судом встановлено, що власником автомобіля марки "DAF", моделі СF65.250, типу "Фургон-С вантажний" з державним реєстраційним номером ВК3759АН, є ОСОБА_3, а в ході проведення габаритно-вагового контролю за кермом вказаного автомобіля перебував водій - ОСОБА_4

Разом з тим, відносно водія ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення ІІ №0002809 від 02.11.2016 (а.с.86), згідно з яким ОСОБА_4 02.11.2016 о 14:02год. на 471км автодороги «Київ-Харків-Довжанський» надав послугу з перевезення вантажу на транспортному засобі марки "DAF", моделі СF65.250, типу "Фургон-С вантажний" з державним реєстраційним номером ВК3759АН, без державної реєстрації як суб'єкта господарювання, чим порушено вимоги ст.48 Закону №2344-III, за що передбачена адміністративна відповідальність ч.1 ст.164 КУпАП, згідно з якою провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб'єкта господарювання або без одержання ліцензії на провадження певного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, чи здійснення таких видів господарської діяльності з порушенням умов ліцензування, а так само без одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, якщо його одержання передбачене законом (крім випадків застосування принципу мовчазної згоди), - тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією виготовленої продукції, знарядь виробництва, сировини і грошей, одержаних внаслідок вчинення цього адміністративного правопорушення, чи без такої.

Супровідним листом Управління Укртрансбезпеки у Харківській області від 03.11.2016 №1849 матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 направлено для розгляду до Харківського районного суду Харківської області (а.с.92).

Постановою Харківського районного суду від 04.04.2017 у справі №635/7738/16-п (а.с.102), провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.164 КУпАП відносно ОСОБА_4 закрито у звязку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Постанова суду у справі про адміністративний проступок, яка набрала законної сили, є обов'язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалена постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою (ч.4 ст.72 КАС України).

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 пояснив суду, що в жодних трудових відносинах з позивачем не перебував та не перебуває, також зазначив, що дійсно взяв у позивача автомобіль марки "DAF", моделі СF65.250, типу "Фургон-С вантажний" з державним реєстраційним номером ВК3759АН, для перевезення вантажу на прохання свого знайомого.

Разом з тим, матеріали справи містять розписку ОСОБА_4 від 13.10.2016 засвідчена його підписом, згідно з якою він взяв у користування у ОСОБА_3 вказаний автомобіль строком на один місяць з 23.10.2016 по 23.11.2016, який зобовязався повернути у такому ж вигляді у якому взяв (а.с.8).

Вказана розписка складена в присутності свідка ОСОБА_5, що підтверджується його підписом.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розпискою є документ, який підтверджує передачу й одержання грошей, матеріальних цінностей, документів тощо від установи чи приватної особи, а також породжує у її автора обов'язок перед кредитором повернути одержані гроші, матеріальні цінності, документи.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відтак, за своєю суттю розписка про отримання речі, визначеної родовими ознаками, є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз вищевикладеного дає підстави для висновку, що розписка є письмовою формою договору позики, наслідком його реального характеру та одночасно доказом не лише факту укладення такого договору, але й факту передачі позичальнику певної грошової суми або речей.

Таким чином, договір позики може бути як двостороннім договором, так і одностороннім правочином, оскільки після укладення цього правочину всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим правочином тільки права.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 18.09.2013 у справі №6-63цс13 та від 11.11.2015 у справі №6-1967цс15.

Однак, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг певної грошової суми або речі із зобовязанням їх повернення, оскільки відсутність таких умов не може свідчити про факт укладання правочину, а тому досліджуючи розписку як форму договору позики, суд повинен виявляти його справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Так, розписка від 13.10.2016 містить умови отримання ОСОБА_4 речі, визначеною родовою ознакою (автомобіль марки "DAF"), із зобовязанням її повернення.

Частина 2 статті 184 ЦК України визначає, що річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

У судовому засіданні свідок підтвердив факт складання вказаного документа, що свідчить про справжню природу укладання письмового одностороннього правочину, викладеного у розписці, яка за формою та змістом є договором позики автомобіля, та підтверджує факт вибуття такого майна з користування власником у період з 23.10.2016 по 23.11.2016. Відтак, посилання відповідача на нікчемність такого договору є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Щодо твердження відповідача про те, що позивач є перевізником згідно з документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 48 Закону №2344-III визначено, що документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Як вбачається з товарно-транспортної накладної від 01.11.2016 №СТ664, перевізником автомобіля з державним реєстраційним номером ВК3759АН, є «ФОП ОСОБА_3» (а.а.с.89-90), однак ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) не зареєстрований як субєкт господарювання та не здійснює будь-якої підприємницької діяльності (а.а.с.12-18).

При цьому, у судовому засіданні свідок зазначив, що товарно-транспортні накладні складались в місці завантаження автомобіля відправником вантажу на підставі наданих ним водійських прав та технічного паспорту на автомобіль, чому в такій товарно-транспортній накладній зазначили «ФОП ОСОБА_3» в якості перевізника йому не відомо.

Таким чином, в ході проведення перевірки автомобіля з державним реєстраційним номером ВК3759АН, відповідачем було визначено статус позивача як автомобільного перевізника ґрунтуючись лише на реєстраційних документах такого транспортного засобу, та не беручи до уваги інших документів, визначених Законом №2344-III для здійснення внутрішніх перевезень вантажів.

Відтак, відповідач безпідставно поклав обов'язок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування на позивача, оскільки в розумінні Закону №2344-III ОСОБА_3 не є автомобільним перевізником.

Згідно зі ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного розрахунку, оскільки він прийнятий відповідачем в наслідок невірного встановлення субєкта відповідальності при складанні акта про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 02.11.2016 №3879. Тобто, в супереч чинному законодавству про автомобільний транспорт та без урахування усіх обставин, що мають значення для їх прийняття, чим фактично перекладено тягар доказування у суді відсутності порушень норм Закону №2344-III на самого позивача, що суперечить принципу презумпції невинуватості, істотною ознакою якого є те, що ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні протиправного діяння.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на викладене, відповідачем не надано суду жодних доказів щодо обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, а тому адміністративний позов підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, суд присуджує на користь позивача понесені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати розрахунок Управління Укртрансбезпеки у Харківській області Державної служби Безпеки на Транспорті плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 02.11.2016 №3879.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Управління Укртрансбезпеки у Харківській області Державної служби Безпеки на Транспорті судовий збір в сумі 551,21грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять одна копійка).

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Щербаков В.В.