Справа № 815/3564/17
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2017-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3564/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

суддів Самойлюк Г.П., Стеценко О.О.,

за участю секретаря судового засідання Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу № 242 від 19.12.2016 року, рішення № 29-17 від 21.04.2017 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі по тексту - ГУ ДМС України в Одеській області), Державної міграційної служби України (надалі по тексту - ДМС України), в якому з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить суд:

- скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 242 від 19.12.2016 року, викладений в Повідомленні № 5/1-461 від 19.12.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- скасувати рішення ДМС України від 21.04.2017 року № 29-17;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області заяву ОСОБА_1 про надання політичного притулку направити для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для її скасування.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Грузії та на даний час проживає за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про народження від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Вірменії, батько ОСОБА_2, мати - ОСОБА_3. Відповідно до паспорту громадянки СССР мати позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю є азербайджанкою. Маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через національність - азербайджанки матері і переконання, які пов'язані з незаконною окупацією та військовим конфліктом між Республікою Вірменією та Азербайджаном за територію Азербайджану - Нагорного Карабаху сім'я ОСОБА_2 вимушена була в 1991 році через переслідування на расовому ґрунті переїхати в Грузію. Цей факт підтверджується актом, підписаним громадянами Грузії ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, де зазначається, що ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) є біженцем із Республіки Вірменія і проживає з лютого місяця 1989 року в Грузії. Як зазначив позивач, оскільки його батько після вимушеного переселення до Грузії помер, він спілкувався з азербайджанцями і вважає себе азербайджанцем за національністю. Внаслідок своєї національності ОСОБА_1 як азербайджанець був 08 травня 2008 року затриманий на території Вірменії та підданий тортурам з метою зізнання у вчиненні замаху на життя політичного діяча. Йому не було забезпечено допуск адвоката, перекладача та завдяки застосуванню тортур шляхом побиття його незаконно та несправедливо звинувачено в замаху на вбивство політичної персони та засуджено на 12 років за вироком Північного кримінального суду РВ 29 грудня 2008 року. Не погодившись з несправедливим вироком, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, внаслідок чого вирок не набрав законної сили. 02 квітня 2009 року працівники Служби національної безпеки Республіки Вірменії відпустили ОСОБА_1 з місця позбавлення волі «Ереван-Кентрон», яке знаходилось у Вірменії, за умови, що він виконає їх спеціальне завдання та викраде та доставить до Вірменії вірменина з Азербайджану. Проте після повернення до Грузії ОСОБА_1 відмовився вчиняти завдання Служби національної безпеки РВ про викрадення людини через те, що це є злочином, внаслідок чого він переслідувався спецслужбами та цивільними людьми, схожими на вірмен, які були завербовані Службою національної безпеки Республіки Вірменії. Як зазначено у позові, ці обставини підтверджуються протоколами опитування фізичних осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Окрім цього в Вірменії, так і в Грузії існує ризик як завдання тортур, так і викрадення, а також реальний ризик нелюдського та такого, що принижує гідність поводження і покарання з боку приватних осіб, а отже, наявні підстави для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, як зазначено у позові, внаслідок переслідувань позивача за відмову від співпраці з спецслужбами, він весь час на території Грузії повинен був переховуватись та постійно змінювати місце проживання через страх викрадення та вивезення до Вірменії з Грузії. Ці обставини підтверджуються протоколами опитування фізичних осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_8. В січні 2016 року ОСОБА_1 подав до міграційних органів заяву про політичний притулок у зв'язку з вищезазначеними подіями. Після визнання незаконним та скасування постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2016 року наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 19 про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1, при повторному розгляді ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Скориставшись правом на оскарження, ОСОБА_1 було подано скаргу до ДМС України про скасування наказу про оформлення. Рішенням ДМС України від 21 квітня 2017 року № 29-17 було відхилено скаргу на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи вищезазначені рішення необґрунтованими та такими, що прийняті з порушенням ст.ст. 8, 9 та 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенції про біженців та Угоди про допомогу біженцям і вимушеним переселенцям, позивач просить їх скасувати та зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області заяву ОСОБА_1 про надання політичного притулку направити для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням обставин, що стали підставою для її скасування.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Представник відповідачів позовні вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях на позов, які в цілому обґрунтовані тим, що перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. За матеріалами особової справи, в позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідачів, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Грузії, в січні 2016 року звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

29 січня 2016 року головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства В.А. Голотенко складено висновок по справі №2016OD0001.

Висновком було встановлено, що звернення особи не містить ознак визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до пп. 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки позивач є громадянином Грузії але побоюється екстрадиції до Вірменії, яка не є країною його громадянської належності. Звернення особи також вказує на те, що він бажає уникнути процедури екстрадиції до Вірменії, де його звинувачують у скоєнні кримінального правопорушення, шляхом подання заяви на отримання політичного притулку в Україні. Зазначений факт, разом із відсутністю будь-яких матеріалів, що можуть підтверджувати ймовірність переслідувань, або застосовування серйозної шкоди в країні громадянської належності (Грузія) свідчить про те, що іноземець намагається видати себе за іншу особу, звертаючись із відповідною заявою до відділу по роботі з біженцями ГУ ДМС в Одеській області. Враховуючи вищевикладене, через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», на підставі п.6 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» , вважаю доцільним прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Грузії ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Наказом №19 від 29 січня 2016 року Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області відповідно до п.6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу по роботі з біженцями управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Голотенка В.А., відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Грузії, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (особова справа № 2016OD0001). Заявнику надано письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви.

Повідомленням ГУ ДМС України в Одеській області № 40 від 29 січня 2016 року позивача повідомлено про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши підставі викладені у висновку від 29 січня 2016 року складеного Головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями управління у справах іноземців та осіб без громадянства В.А. Голотенко по справі №2016OD0001.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2016 року по справі № 815/1016/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016 року визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Одеській області № 19 від 29 січня 2016 року та зобов'язано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.01.2016 року.

За результатами повторного розгляду особової справи заявника № 2016OD0001 Управління дійшло до висновку про необхідність прийняти рішення про відмову громадянину Грузії ОСОБА_1 в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 189-192 том 3). Так, зокрема, аналізом матеріалів особової справи було встановлено, що у заявника відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. За результатом розгляду заяви шукача захисту підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі повернення до Грузії.

Наказом начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 19.12.2016 року № 242 посиланням на ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 193 том 3).

22.12.2016 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 194-195 том 3).

Позивач оскаржив вищезазначений наказ до ДМС України.

Рішенням ДМС України № 29-17 від 21.04.2017 року відхилено скаргу громадянина Грузії ОСОБА_1 від 27.12.2016 року на наказ ГУ ДМС в Одеській області від 19.12.2016 року № 242 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Грузії ОСОБА_1 (а.с. 13-20 том 1). Вказаним рішенням встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Грузії ОСОБА_1 прийнято ГУ ДМС в Одеській області на підставі повного і всебічного вивчення обставин, наявних у матеріалах справи, та є правомірним і обґрунтованим.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 ч.1 ст.1 Закону визначає, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, зі слів позивача, причиною звернення за міжнародним захистом в Україні став факт арешту його правоохоронними структурами України під час перетину державного кордону України 07.11.2015 року через перебування у міжнародному розшуку каналами Інтерполу за клопотанням Вірменії. За твердженнями позивача, в 2008 році його незаконно заарештували на території Вірменії та обвинуватили у здійсненні замаху на життя відомого вірменського діяча. Фактично під арештом перебував з 07.11.2015 року по 02.03.2016 року.

Позивач стверджує, що правоохоронні структури намагались примусити його зізнатись у тому, що він скоїв зазначений злочин за вимогою азербайджанських спецслужб, що надало підстав вважати, що його справа має політичний характер. Позивач відмовився визнавати свою вину, в результаті чого був засуджений до позбавлення волі на 12 років. Після вироку суду, зі слів позивача, правоохоронні структури Вірменії неофіційно звільнили його із зобов'язанням щодо викрадення етнічного вірмена з території Азербайджану (протокол співбесіди від 19.12.2016 року) (а.с. 181-188 том 3). Після звільнення з-під арешту 01.04.2009 року позивач повернувся до країни громадянської належності (Грузія), де проживав у різних регіонах країни до 07.11.2015 року, будь-якого переслідування з боку грузинської влади позивач не зазнавав (протокол співбесіди від 19.12.2016 року) (а.с. 181-188 том 3). Позивач повідомив, що під час проживання на території Грузії його постійно намагалися викрасти невідомі особи, яких він вважав представниками вірменських спецслужб, що в результаті стало причиною виїзду його до України, де на той момент перебувала його дружина та новонароджена донька (а.с. 123-129 том 3).

У той же час, під час опрацювання матеріалів особової справи (заяви, анкети та протоколу співбесіди) співробітниками Управління було встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в країні громадянської належності (Грузія), будь-які загрози щодо застосування тортур, смертної кари або нелюдського поводження у вказаній країні відсутні (співбесіда від 19.12.2016 року) (а.с. 181-188 том 3).

Так, відповідно до отриманих пояснень, у період з 01.04.2009 року по 17.11.2015 року позивач проживав на території Грузії та користувався захистом країни громадянської належності. Аналізом матеріалів особової справи встановлено, що він побоюється екстрадиції до Вірменії, де його обвинувачують у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 355 КК Вірменії (втеча з місць позбавлення волі, з місця тримання заарештованих або з місця тримання затриманих), а саме замаху на вбивство.

При цьому, суд погоджується з доводами відповідача, що зазначене кримінальне переслідування не містить ознак переслідування позивача за конвенційними елементами визначення статусу біженця, так як Вірменія не є країною його громадянської належності, зазначене вказує на очевидну необґрунтованість клопотання особи про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В такому випадку вбачається, що єдиною підставою звернення позивача за міжнародним захистом в Україні є бажання уникнути процедури екстрадиції до Вірменії. Елемент відсутності ознак його переслідування за політичними мотивами у Вірменії додаткового підтверджується фактом розшуку особи каналами Інтерполу, про що він повідомив під час співбесіди (співбесіда від 19.12.2016 року) та під час судового розгляду справи.

Також судом встановлено, що у розпорядженні Департаменту захисту національної державності СБУ (лист від 07.04.2017 року № 5/2/1-6930) (а.с. 23 том 3) наявна інформація щодо вчинення позивачем злочинів неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які відповідно до Кримінального кодексу України належать до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Відповідно ст. 6 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового захисту» особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів - не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такий самий принцип викладений у Статті 1Р(Ь)п Конвенції про статус біженців 1951 року.

Відповідно до положень «Керівної записки УВКБ ООН з екстрадиції і міжнародного захисту біженців», вирішуючи питання, чи має шукач притулку, екстрадицію якого вимагають органи влади його чи її країни походження, право на одержання статусу біженця, органи, відповідальні за притулок, повинні оцінити, чи намагається дана особа сховатися від законного переслідування або покарання за кримінальні діяння, чи від неправомірного переслідування в цій країні. Якщо буде встановлено, що заявник переховується від правосуддя, а не від переслідування, то він чи вона не відповідає визначенню біженця, наведеному у Статті 1А(2) Конвенції (критерії «виключення»), і його чи її заява має бути відхилена.

Слід зазначити, що екстрадиція сама по собі не становить порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов'язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабів зростає і злочинність. Саме тому, в інтересах світового суспільства необхідно, щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставили перед правосуддям. І, навпаки, створення умов для безпечного перебування для втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов'язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.

У своїй заяві ОСОБА_1 зазначив, що вказана кримінальна справа була сфабрикована і є політично вмотивованою.

Слід зазначити, що позивач не має жодної приналежності до будь-якої політичної сили та політичної діяльності. В наданих додаткових матеріалах також відсутні будь-які документальні підтвердження щодо можливих переслідувань позивача.

Відповідно до тверджень позивача, з 2009 року по 2015 рік він проживав на території Грузії та користувався захистом країни свого громадянського походження та будь-яких проблем у нього не виникало.

Відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

З огляду на викладене, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що за матеріалами особової справи, в позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

За результатами розгляду заяви позивача також підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до іноземця смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у разі повернення до Грузії.

Щодо питання екстрадиції особи до Вірменії, встановлено, що вказана країна у 2006 році приєдналась до Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, що вказує на відсутність обґрунтованих підстав вважати, що особа може зазнати подібних видів поводження або покарання у разі екстрадиції до вказаної країни.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

З огляду на викладене та наданих у судовому засіданні позивачем пояснень, а також після дослідження відеоматеріалу, наданого позивачем, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що єдиною підставою звернення позивача за міжнародним захистом в Україні є бажання уникнути процедури екстрадиції до Вірменії. Проте, такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця та наданий відеоматеріал не спростовує зазначеного висновку.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 242 від 19.12.2012 року, яким громадянину Грузії ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення ДМС України № 29-17 від 21.04.2017 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняті з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ і є правомірними. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд приходить до висновку про те, що спірні рішення прийняті відповідачами в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу № 242 від 19.12.2016 року, рішення № 29-17 від 21.04.2017 року та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна та резолютивна частина постанови складена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 18 жовтня 2017 року.

Постанова у повному обсязі виготовлена 23 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя С.О. Cтефанов

Судді Г. П. Самойлюк

О.О. Стеценко

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу № 242 від 19.12.2016 року, рішення № 29-17 від 21.04.2017 року та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

23 жовтня 2017 року.