Справа № 820/758/17
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 р.Справа № 820/758/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Шевцової Н.В.

Суддів: Мінаєвої О.М. , Макаренко Я.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Лаа Джарджіс на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2017р. по справі № 820/758/17

за позовом Лаа Джарджіс

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення і наказу , зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Лаа Джарджіс (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі перший відповідач), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі другий відповідач), в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 01.09.2016 року №41-16;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 11.04.2016 року №57;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно Лаа Джарджіс.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2017 р. у задоволенні зазначеного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: Конвенції про статус біженців, ст. ст. 6, 19, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 3, 5, 6, 8, 9, 10, 12, 28 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, п. п. 5.1, 6.1, 6.2 Наказу Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011р. Про затвердження Правил розгляду та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ст. ст. 10, 71, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_3 першої інстанції встановлено, що Лаа Джарджіс народився в ОСОБА_4, с. Ренк, за етнічним походженням нуер, за релігійним переконанням християнин-католик.

Позивачем повідомлено, що в селищі Ренк прожив 4 роки, потім зі своєю родиною переїхав до міста Хартум, де проживали до 2011 року. Середню освіту здобув у 2007 році. У 2011 році відбувся розкол держави ОСОБА_4, внаслідок чого зявилась ОСОБА_4 ОСОБА_5. У звязку з подіями в країні йому разом із рідними довелося повернутися до селища Ренк, яке вже територіально знаходилося в ОСОБА_4 ОСОБА_5. Під час сутичок між мусульманами та християнами у 2005 році загинув його батько. Урядовими військами вбитий дядько позивача, під опікою якого він перебував, рідний брат Емануель заарештований урядовими військами, які відносяться до народності дінка. Решта членів сімї втекли з міста Джуба до провінції ОСОБА_6, місто Малакаль, де також почалися військові дії та міжетнічне насилля.

Про можливість здобуття вищої освіти за кордоном, а саме в Україні, позивач дізнався у 2012 році. Оскільки в ОСОБА_5 немає посольства України, за твердженням позивача, йому довелося поїхати до м. Каїр, Єгипет, де позивач отримав візу для вїзду в Україну.

Державний кордон перетнув 15 березня 2013 року на підставі паспорта громадянина ОСОБА_4 (№Р0220021).

У м. Харків вступив до Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, а потім до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», у звязку з чим позивачу 01.10.2013 р. оформлена посвідка на тимчасове проживання (ТР №039887) із терміном дії до 01.10.2014 р., яка продовжувалася до 01.10.2015 р.

У грудні 2014 року позивач повернувся до ОСОБА_4 для того, щоб потрапити до рідних, які знаходяться в ОСОБА_5, оформив візу тривалістю в один місяць, 29.12.2014 виїхав із ОСОБА_5 до ОСОБА_5. За час перебування в ОСОБА_5 отримав паспорт громадянина ОСОБА_5, оскільки вважає, що він громадянин цієї держави. На територію України вдруге вїхав 22.03.2015, державний кордон перетинав на підставі посвідки на тимчасове проживання (ТР №039887).

Позивач звернувся до відділу у справах біженців та соціальної інтеграції УСІОБГ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 22 березня 2016 року.

Від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області надійшло повідомлення від 11 квітня 2016 року №25, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови зазначено наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 11 квітня 2016 року №57.

Позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

Рішенням від 01 вересня 2016 року №41-16 Державна міграційна служба України відхилила скаргу позивача на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 11 квітня 2016 року №25.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив відсутності підстав, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення ст. 1 Закону, небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутзися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Відповідно до Міжнародної Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Пунктом 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, матеріалами справи не підтверджено наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Твердження позивача про загрозу його життю та здоров'ю у разі повернення на батьківщину не знайшли підтвердження під час співбесіди з посадовою особою міграційної служби.

Для забезпечення попереднього розгляду заяви громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_5 до проведення співбесіди Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області візуально оглянуті та проаналізовані подані документи: національний паспорт громадянина ОСОБА_5 (№R00165440), національний паспорт громадянина ОСОБА_4 (№Р00220021), довідка (№83688). З метою перевірки достовірності та належності, документи направлені до Управління Служби безпеки України в Харківській області.

Відповідно до висновку спеціаліста Українського науково-дослідницького інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 20 квітня 2016 року №17/18 встановлено розбіжності та виправлення на оригіналах документів, поданих на дослідження. У межах перевірки довідки (№83688 від 02.09.2015) встановлено, що фотозображення закріплене скобами, не засвідчувалося відбитком печатки від 08.09.2015. Так, для отримання паспорта громадянина ОСОБА_5 позивачем надана вищевказана довідка про підтвердження свого віку. Дата видачі паспорта громадянина ОСОБА_5 14.01.2015, а довідка 02.09.2015, тобто видача довідки відбулася через 8 місяців після отримання паспорта громадянина ОСОБА_5.

При перевірці паспорта громадянина ОСОБА_3 (№Р00220021) експертним сектором Українського науково-дослідницького інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України виявлено, що у графі Expiry Date відбитку прямокутного штампу внесені зміни.

При огляді документів посадовими особами встановлено розбіжності дат народження Лаа Джарджіс у паспорті громадянина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорті громадянина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до протоколу співбесіди від 23 березня 2016 року позивач пояснив, що в ОСОБА_4 під час оформлення паспорта на арабській мові допущена помилка, а неправильну дату народження побачив після отримання візи в м. Каїр.

Із врахуванням висновку спеціаліста Українського науково-дослідницького інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України від 20 квітня 2016 року №17/18, а також невідповідності дат народження Лаа Джарджіс у паспорті громадянина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорті громадянина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 10.06.2016 посвідка на тимчасове проживання в Україні Лаа Джарджіс (ТР №141054) скасована.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що згідно протоколу співбесіди від 05.04.2016 р. № НОМЕР_1 0004 Лаа Джарджіс повідомив, що в Україну приїхав з метою навчання. З 2000 р. по 2009 р. навчався у школі «ОСОБА_7 Аніл» де отримав середню освіту. Вперше приїхав до України в 2013 р. з метою навчання. У грудні 2014 р. позивач повернувся до ОСОБА_4 щоб побачитись зі своїми рідними, які знаходяться в ОСОБА_5. За час перебування в ОСОБА_5 позивач отримав паспорт громадянина ОСОБА_5, оскільки вважає себе громадянином саме цієї країни. Вдруге позивач вїхав на територію України 22.03.2015 р. Особисто із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до позивач звернувся 22.03.2016 р. Також під час співбесіди позивач працівникам міграційної служби повідомив, що участі у бойових діях чи в їх організаціях позивач та члени його родини не брали, причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які б були пов'язані із національною, релігійною приналежністю та політичними переконаннями не був. Основною причиною неможливості позивача повернутись до ОСОБА_5 є небажання брати участь у громадянській війні та страх бути призваним до лав армії. Також вказує, що якщо він повернеться його змусять воювати проти своїх.

Разом з тим, позивачем не було надано до органу міграційної служби достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, до суду позивачем також не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації, доказів того, що він потребує захисту.

Як вбачається з заяви позивача від 22.03.2016 р. та протоколу співбесіди від 05.04.2016 р., основною причиною неможливості позивача повернутись до ОСОБА_5 є небажання брати участь у громадянській війні та страх бути призваним до лав армії. Також вказує, що якщо він повернеться його змусять воювати проти своїх.

При цьому, слід зазначити, що згідно протоколу співбесіди від 05.04.2016 р. другою причиною неможливості позивача повернутись до ОСОБА_5 він вказав низький рівень життя країни, бідність, а тому він вказує на неможливість його повернення. Крім того, позивач вказав, що він бажає кращого життя.

Також колегія суддів вважає необхідним відмітити розбіжності стосовно наданих позивачем відповідей під час співбесіди від 05.04.2017 р., спочатку позивач вказував, що він не спілкується зі своїми рідними та не знає де вони перебувають, між тим після позивач зазначив, що він скоїв помилку, насправді він спілкується зі своїми рідними через мережу Фейсбук.

Аналіз матеріалів справи дозволяє зробити висновок, що Лаа Джарджіс не обґрунтував неможливість повернення до країни походження через особисті побоювання стати жертвою переслідувань. Нестабільна військово-політична ситуація в ОСОБА_5 не є доказом обґрунтованості субєктивних побоювань зазнати серйозні шкоди, оскільки не встановлений причинно-наслідковий звязок між наявністю певних порушень прав людини в ОСОБА_4 ОСОБА_5 та індивідуальною загрозою для життя чи здоровя позивача.

Згідно протоколу співбесіди та заяви про визнання біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту позивач отримав новий паспорт громадянина ОСОБА_5 14.01.2015 року, № R00165440, що свідчить про те, що позивач добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності.

Викладене є підтвердженням того, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує йому права, а позивач користується захистом органів офіційної влади країни, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а тому він не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто видати національний паспорт, або продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Факт добровільно прийняття заявником захисту з боку своєї країни, свідчить про те, що він не потребує міжнародного захисту.

В Україні позивач намагається легально залишитись з метою подальшого проживання, а пошук кращих економічних та соціальних умов життя є сферою правового регулювання Закону України "Про імміграцію" з відповідним правовим статусом, який набувається відповідно до цього закону. Згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, мігрант - це особа, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місті, а його дії мотивуються особистим бажанням, отже позивач є мігрантом, а не біженцем.

Відповідного п.45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

Згідно з інформацією з Центру новин ООН від 11 липня 2016 року конфлікт у ОСОБА_5 почався із середині грудня 2013 року між представниками домінуючої народності дінка, до якої відноситься президент ОСОБА_8, і племені нуер, яке представляє перший віце-президент ОСОБА_9. У квітні 2015 року ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підписали угоду про перемир'я, щоб покласти край дворічній громадянській війні, проте напруженість у державі зберігається.

Як повідомляє BBC від 16 травня 2016 року поновилися бої за місто Малакал між урядовими військами та озброєними повстанцями.

За інформацією Центру новин ООН від 12 липня 2016 року Місія ООН у ОСОБА_5 привітала угоду про припинення вогню, яка була досягнута 11 липня 2016 року владою ОСОБА_5.

З аналізу наявних у матеріалах справи доказів, колегією суддів встановлено, що позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках легалізації перебування на території України з метою покращення соціально-економічних умов.

Відповідно до абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача, викладені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та в позовній заяві, є необґрунтованими.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області в порушення вимог не здійснено заходів для дослідження і вивчення всіх документів і матеріалів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на те, що приписами 6.1, 6.2 Правил розгляду та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачено лише право Державної міграційної служби збирати додаткову інформацію, уточнювати відомості, наведені в заяві особи у разі такої необхідності, якщо встановлені раніше факти та отримані документи не дають змоги прийняти обґрунтоване рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Між тим, позивач приїхав до України у 2013 року, із заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту звернувся лише 22.03.2016 р.

Посилання позивача на можливість його призову до армії в разі повернення до ОСОБА_5, колегія суддів не вважає належною підставою для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки служба в армії не відноситься до Конвенційних ознак для визнання статусу біженця.

Доводи апелянта, з посиланням на інформацію по країні походження, колегія суддів не бере до уваги, оскільки така інформація свідчить лише про загальновідому ситуацію в країні і не містить інформації щодо переслідування або утисків особисто позивача в країні його походження.

Повідомлені позивачем побоювання повернення до країни його походження, не дають підстав визначити заявника біженцем, через відсутність відповідних ознак біженця, викладених в Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Отже, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 01.09.2016 року №41-16 та наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 11.04.2016 року №57 відповідають вимогам, наведеним в ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги Лаа Джарджіс є необґрунтованими та підстави для їх задоволення відсутні.

Отже, переглянувши постанову суду першої інстанції, колегія суддів, підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Лаа Джарджіс залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.06.2017р. по справі № 820/758/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_10
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_11 ОСОБА_12
Повний текст ухвали виготовлений 17.10.2017 р.