Справа № 808/2616/17
Суддя: Лазаренко Максим Сергійович
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року о 16 год. 33 хв.Справа № 808/2616/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Лазаренка М.С.,

за участю секретаря судового засідання Філоненко Ю.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_3

до Головного управління Держпраці у Запорізькій області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Фізична особа підприємець ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (далі відповідач, ГУ Держпраці), в якому позивач просила суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу від 09.08.2017 №244.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що працівниками ГУ Держпраці відносно ФОП ОСОБА_3 було складено акт перевірки та протокол про адміністративне правопорушення, у звязку з допуском до роботи ОСОБА_4 без укладання трудового договору. Вказує на те, що протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), було направлено на розгляд до Василівського районного суду, яким постановою від 17.08.2017 визнано винною позивача у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500,00 грн. Зазначає, що штраф позивачем було сплачено у повному обсязі, разом з тим, 09.08.2017 відповідачем притягнуто позивача вдруге до відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення, а саме за допуск працівника до роботи без укладання трудового договору. Вважає, що накладаючи на позивача стягнення вдруге за одне і те саме порушення, відповідачем порушено приписи статті 61 Конституції України та статті 4 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначив, що у липні 2017 року до ГУ Держпраці з заявою звернулася ОСОБА_5, яка у заяві вказувала на порушення її трудових прав позивачем, зокрема щодо не оформлення трудових відносин відповідно до вимог чинного законодавства України, а також в частині оплати праці. Зазначає, що за результатами проведеної перевірки було підтверджено факт допуску ОСОБА_5 до роботи без укладання трудових відносин, що зумовило складання акту перевірки та протоколу про адміністративне правопорушення. Зазначає, що позивач фактично визнала свою вину в порушенні трудового законодавства України, в частині допуску до роботи ОСОБА_5 до роботи без укладання трудового договору, а також вина ОСОБА_3 у вчиненні вказаного правопорушення була підтверджена постановою Василівського районного суду Запорізької області від 17.08.2017 по справі №311/2008/17. Також, відповідач вказав на те, що приймаючи рішення про притягнення позивача до відповідальності на підставі приписів статті 265 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) відповідач діяв обґрунтовано, оскільки притягнення позивача до відповідальності за статтею 41 КУпАП та статтею 265 КЗпП України є різними видами відповідальності, що не може вважатися подвійним притягненням позивача до відповідальності одного виду та за одне і те саме порушення.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала позицію викладену в письмових запереченнях та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, встановив наступні обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що 11 липня 2017 року до ГУ Держпраці звернулася громадянка ОСОБА_5 з заявою про порушення її трудових прав та порушення вимог трудового законодавства України з боку ФОП ОСОБА_3

27 липня 2017 року першим заступником начальника ГУ Держпраці видано наказ про проведення інспекційного відвідування №941, яким наказано забезпечити організацію та проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_3 з питань додержання законодавства про працю.

Крім того, 27.07.2017 ГУ Держпраці видано направлення на проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_3

Так, за результатами проведеного інспекційного відвідування відповідачем складено Акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №08-13-563/0010, в якому закріплено порушення ФОП ОСОБА_3 вимог ч.1, 3 ст.24 КЗпП України, а саме ФОП ОСОБА_3 допустила до роботи працівника без укладання трудового договору.

Також, в Акті перевірки зазначено, що трудового договору між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_5 для перевірки не надано, а письмовими поясненнями ФОП ОСОБА_3 підтверджено, що ОСОБА_5 працювала без укладання трудового договору.

Акт перевірки підписаний ФОП ОСОБА_3 без зауважень та заперечень.

27 липня 2017 головним державним інспектором ГУ Держпраці складено протокол №08-13-563/0005 про адміністративне правопорушення відповідальність за яке передбачена ч.3 ст.41 КУпАП, який передано на розгляд до Василівського районного суду Запорізької області.

Крім того, 09 серпня 2017 року ГУ Держпраці прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №244, якою на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 96000,00 грн.

Також, судом встановлено, що постановою Василівського районного суду Запорізької області від 17.08.2017 по справі №311/2008/17 (провадження №3/311/581/2017) ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП та піддано ОСОБА_3 адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 8500,00 грн.

Позивач, не погодившись з правомірністю притягнення до відповідальності на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України поряд з притягненням до відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП, звернувся з даним позовом до суду.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Згідно ч.3 ст.24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.3 ст.41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від пятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 4 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Суд зазначає, що постановою Василівського районного суду Запорізької області від 17.08.2017 по справі №311/2008/17 (провадження №3/311/581/2017), яка набрала законної сили 28.08.2017, встановлено наявність в діях ОСОБА_3 порушень вимог статті 24 КЗпП України, у звязку з чим вказані обставини не досліджуються судом під час розгляду даної справи.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 (далі Положення № 96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообовязкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно з пп.6 п.4 Положення №96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 Положення №96 передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

У відповідності до зазначених норм Головному управлінню Держпраці у Запорізькій області делеговано повноваження щодо здійснення на території Запорізької області державного контролю за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (абз.3 п.1, пп.5 п.4 Положення про Головне управління Держпраці у Запорізькій області).

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі-Порядок №295), визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - обєкт відвідування).

Відповідно до пп.2 п.5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин.

Згідно пункту 19 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Відповідно до пункту 27 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень обєкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку №295 заходи до притягнення обєкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Суд зазначає, що під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_3 з питання дотримання вимог законодавства про працю ГУ Держпраці було встановлено використання праці неоформленого працівника ОСОБА_5, у звязку з чим відповідач зобовязаний був вжити заходів щодо притягнення обєкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності.

Частиною 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі Порядок №509), який визначає механізм накладення на субєктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи).

Відповідно до пункту 3 Порядку №509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Згідно пункту 7 Порядку №509 справа розглядається за участю представника субєкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Пунктом 8 Порядку №509 розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа розяснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обовязки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

За таких обставин, виходячи з системного аналізу приписів частини 2 статті 265 КЗпП України та приписів Порядку №509, суд дійшов висновки, що вищевказані нормативно правові акти містять імперативний припис, який зобовязує орган Держпраці застосувати до субєкта господарювання штрафні санкції у разі підтвердження факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Стосовно посилань про протиправність притягнення позивача двічі до відповідальності одного і того виду за одне і те саме порушення, суд зазначає наступне.

Як визначено у статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Судом встановлено, що постановою Василівського районного суду Запорізької області від 17.08.2017 по справі №311/2008/17 (провадження №3/311/581/2017) ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП та піддано ОСОБА_3 адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 8500,00 грн.

В свою чергу постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 09.08.2017 №244, ФОП ОСОБА_3 притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 96000,00 грн., на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України.

Тобто, в даному випадку до позивача застосовано два різні види юридичної відповідальності, що не суперечить Конституції України.

Водночас колегія суддів роз'яснює, що статтею 51 Цивільного Кодексу України закріплено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Оскаржуваною постановою ГУ Держпраці ФОП ОСОБА_3 притягнуто до фінансової відповідальності за те, що, як суб'єкт підприємницької діяльності, вона порушує законодавство про працю, а саме використовує найману працю без належно оформлених трудових відносин, тим самим не лише ухиляється від обов'язку щодо сплати податків до бюджету, а й порушує конституційні права робітників.

Адже згідно статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

При чому в частині 3 цієї ж статті чітко визначено, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями.

Чинний Податковий кодекс України містить визначення штрафної санкції (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Отже, штраф, який накладений відповідачем на позивача, є фінансовою санкцією у сфері законодавства про працю, застосованою саме до суб'єкта підприємницької діяльності, тобто є іншим видом відповідальності, ніж штрафом за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого Кодексом України про адміністративні правопорушення.

На переконання суду, притягнення до відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП здійснюється відносно керівника субєкта господарювання директора, на якого чинним законодавством покладено обовязок щодо дотримання законодавства, серед іншого і в частині належного оформлення трудових відносин з найманими працівниками.

В свою чергу за статтею 265 КЗпП України до відповідальності притягається субєкт господарювання/підприємницької діяльності, як окрема одиниця господарювання, а тому не можна вважати притягненням до відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП та ч.2 ст.265 КЗпП України, притягненням до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У звязку із вищевикладеною позицією, суд відхиляє також доводи позивача про порушення відносно неї статті 4 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до статті 4 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Тобто стаття 4 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосується кримінального провадження, а тому не може бути поширена на спірні правовідносини.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи підприємця ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158 - 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.С. Лазаренко