Справа № П/811/1358/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року справа № П/811/1358/17

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді Рідзеля О.А., розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до господарського суду Кіровоградської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кропивницьке обєднане управління Пенсійного фонду України про визнання протиправною відмови та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Черкаського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі позивач) до господарського суду Кіровоградської області (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кропивницьке обєднане управління Пенсійного фонду України, в якому просить:

визнати протиправною відмову щодо видачі довідки за 2017 рік для подання до Кропивницького об'єднаного УПФУ з метою перерахування щомісячного довічного грошового утримання про те, що станом на 1 січня 2017 року розмір щомісячної суддівської винагороди відповідно до вимог пункту 22, 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII та згідно ч. 3, 5 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VIстановить 54400,00 грн. (посадовий оклад судді господарського суду Кіровоградської області відповідно до вимог п. 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII та згідно ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, що становить 32000 гривень + щомісячна доплата за вислугу років 70% від посадового окладу, що становить 22400 грн.);

зобов'язати надати довідку за 2017 рік для подання до Кропивницького об'єднаного УПФУ з метою перерахування щомісячного довічного грошового утримання про те, що станом на 1 січня 2017 року розмір щомісячної суддівської винагороди відповідно до вимог пункту 22, 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII та згідно ч. 3, 5 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI становить 54400 грн. (посадовий оклад судді господарського суду Кіровоградської області відповідно до вимог п. 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII та згідно ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, що становить 32000 гривень + щомісячна доплата за вислугу років 70% від посадового окладу, що становить 22400 грн.).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що має право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання у зв'язку зі збільшенням розміру мінімальної заробітної плати, а відповідно і збільшення суддівської винагороди працюючого за відповідною посадою судді. У звязку з чим, у серпні 2017 року звернулась до відповідача із заявою, у якій просила надати довідку про розмір грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, виходячи із встановленого ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» розміру мінімальної заробітної плати, оскільки така довідка відповідно до Порядку надання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довідного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №200/14891 (далі - Порядок), є необхідною для надання Кропивницькому об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України.

Проте, у видачі такої довідки позивачу було відмовлено з посиланням на Закон України від 06.12.2016 № 1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до норм якого базовий розмір посадового окладу судді визначається з врахуванням прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року в розмірі 1 600 грн, та що згідно штатного розпису господарського суду Кіровоградської області посадовий оклад судді становить 16 000грн.

Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки відповідно до п. 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402), який набрав чинності із 01.10.2016, до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Згідно із ч. 3 ст. 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 2453) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Таким чином, позивач у своєму позові наполягає на тому, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, визначеного ч.3 ст.133 Закону № 2453.

Згідно з наданими до суду запереченнями проти позову відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на те, що з 01.01.2017 мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а тому у відповідача відсутні правові підстави для видачі довідки позивачеві із неправдивою та недостовірною інформацією, яка суперечить нормам діючого законодавства України.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Кропивницьке обєднане управління Пенсійного фонду України відповідно до наданих письмових заперечень також заперечує проти задоволення адміністративного позову повністю.

Розгляд справи розпочато у відкритому судовому засіданні. Однак, у звязку з неприбуттям всіх осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснювати фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, про що 04.10.2017 було винесено відповідну ухвалу.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає про таке.

ОСОБА_1 займала посаду судді господарського суду Кіровоградської області.

Указом Президента України «Про звільнення суддів» від 29.09.2016 № 425/2016 позивача звільнено з посади судді господарського суду Кіровоградської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Перебуваючи на обліку в Кропивницькому обєднаному управлінні Пенсійного фонду України позивач отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% суддівської винагороди, призначене відповідно до Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій та статус суддів».

У зв'язку зі збільшенням розміру мінімальної заробітної плати та збільшенням суддівської винагороди працюючого за відповідною посадою судді, позивач 02.08.2017 звернулась до відповідача із заявою, у якій просила надати довідку про розмір грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, виходячи із встановленого ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» розміру мінімальної заробітної плати, а саме 3200 грн

Листом від 03.08.2017 №07-13/5261/17 відповідач надав відповідь, в якій відмовив у наданні такої довідки, оскільки судді господарського суду Кіровоградської області до проходження ними кваліфікаційного оцінювання передбаченого Законом № 1402 отримують суддівську винагороду виходячи з посадового окладу для судді місцевого суду, який становить 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, тобто з 01.01.2017 1600 грн, на підставі п. 23 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ з урахуванням Закону України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII.

Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивач звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно із статтею 142 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» (далі Закон № 1402), який набрав чинності із 01.10.2016, судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Так, відповідно до пункту 4 статті 142 Закону № 1402, у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Станом на день виникнення спірних правовідносин, розмір посадового окладу судді визначається ст. 135 Закону № 1402, у відповідності до частини першої якої суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Вказаним Законом також визначено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду на рівні 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року становить 1600,00 грн.

При цьому, у відповідності до пункту 22 Розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402, право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Згідно пункту 23 вищевказаного розділу до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010р., №№41-45, ст.529; 2015р., №№18-20, ст.132, із наступними змінами).

У свою чергу, попередньо, частиною третьою статі 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 2453) встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Однак, частиною третьою «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774), що набрав чинності з 01.01.2017, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Одночасно, суд зазначає, що статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Зокрема, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Кантоні проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються.

Так, свою позицію позивач обґрунтовує тим, що положення п. 23 Розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402 містить бланкетну норму та відсилає суб'єктів правовідносин до Закону № 2453, зміни до якого в частині розміру посадового окладу судді не вносились. А тому, зміни у законодавстві щодо посадового окладу не відбулися, відтак, позивач з січня 2017 року має право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, виходячи з посадового окладу працюючого судді у розмірі 10 мінімальних заробітних плат - 32000,00 грн.

Однак, з вказаною позицією суд не погоджується, враховуючи таке.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Як вбачається з частини третьої статті 133 Закону № 2453 вказана норма містить сталу складову: « 10» та динамічну: «мінімальних заробітних плат».

Таким чином, з наведеного слідує, що Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» є останнім за датою ухвалення та є чинним, і встановлює обрахунок окладу судді місцевого суду у певній кількості прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а не у мінімальних заробітних платах, як це було у попередньому законі.

У свою чергу, Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», який частково втратив свою чинність, встановлює до проведення кваліфікаційного оцінювання судді лише кількість таких прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з яких саме складається його посадовий оклад, а саме 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Так, у рішенні від 19.04.2000 № 6-рп/2000 Конституційний Суд України охарактеризував сутність бланкетної норми, зазначивши, що основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст, а зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону.

Оскільки інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, суд приходить до висновку, що положення Закону № 1774 не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру посадового окладу та заробітної плати, що має бути враховано при визначенні її величини.

Тобто, з урахуванням Законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII та від 07.07.2010 № 2453-VI, Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», з 01.01.2017 посадовий оклад судді, який не проходив кваліфікаційне оцінювання, становить 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме 16 000,00 грн.

Частиною 1 статті 148 Закону №1402-VIІІ визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частиною четвертою статті 148 Закону №1402-VIІІ встановлено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо всіх місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Водночас, попередньою редакцією Закону (стаття 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній до 2 червня 2016 року) було визначено лише головних розпорядників коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, зокрема: Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; ДСА України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції. Норм, які б визначали розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, зокрема, щодо місцевих судів, цим Законом встановлено не було.

Відповідно до абзацу третього частини третьої статті 10 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів, зокрема, ДСА України, самостійно визначають мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів з урахуванням вимог щодо формування єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів і одержувачів бюджетних коштів та даних такого реєстру.

За вимогами абзацу 7 пункту 1.2 глави 1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407 (далі Порядок), мережа розпорядника коштів державного бюджету згрупована відповідно до законодавства головним розпорядником коштів державного бюджету (розпорядником коштів державного бюджету нижчого рівня, що має власну мережу) інформація щодо розпорядників нижчого рівня, які у своїй діяльності підпорядковані цьому розпоряднику та/або діяльність яких координується ним, а також отримують від нього бюджетні асигнування, та одержувачів коштів державного бюджету.

За змістом Порядку розпорядники нижчого рівня поділяються на бюджетні установи, що мають власну мережу, та на бюджетні установи, що не мають мережі.

Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Ради суддів України від 22 жовтня 2010 року № 12, та Типового положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 05 квітня 2011 року № 82, діяльність апаратів місцевих спеціалізованих судів координується безпосередньо ДСА України.

Таким чином, на даний час місцеві спеціалізовані суди включені до реєстру розпорядників бюджетних коштів як бюджетна установа, що не має власної мережі, а функції розпорядника бюджетних коштів щодо всіх місцевих спеціалізованих судів, а також апеляційних судів та територіальних управлінь ДСА, здійснює безпосередньо ДСА України.

Зазначена вище побудова мережі розпорядників державних коштів кореспондується з Бюджетним кодексом України та дозволяє забезпечити високу якість та оперативність судочинства у місцевих спеціалізованих судах. Маючи повноваження розпорядників бюджетних коштів, ці суди мають змогу оперативно і невідкладно вирішувати питання щодо матеріально-технічного, кадрового забезпечення потреб суду, що напряму впливає на якість та оперативність вирішення спорів.

Таким чином, саме на відповідача покладено обов'язок щодо нарахування та виплати суддям грошового забезпечення в розмірі визначеному чинним законодавством України.

Пунктом 7 частини першої статті 7 Бюджетного кодексу України визначено принцип збалансованості Державного бюджету України.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно із частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

У відповідності до статті 119 Бюджетного кодексу України нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають:

бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет);

напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів;

бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Судом встановлено, що на поточний рік фонд оплати праці судам доведено в розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання (16 000,00 грн для місцевих судів). Різниця між фондом оплати праці суддям, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, та фондом оплати праці на зазначених вище умовах судам не доведено, а створено в ДСА України відповідний централізований фонд. Виділення судам за рахунок вказаного централізованого фонду додаткового обсягу фонду оплати праці на покриття зазначеної вище суми різниці здійснюється протягом 2017 року по мірі проходження суддями кваліфікаційного оцінювання.

А тому враховуючи, що Законом України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про державний бюджет України на 2017 рік» видатки на оплату праці суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32 000,00 грн, не передбачені, суд вважає, що відповідач не мав правових підстав для видачі позивачеві довідки про розмір заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, у іншому розмірі, який не передбачений Законами України № 1402, № 2453 та штатним розписом господарського суду Кіровоградської області.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення, зокрема статті 95 Конституції України, в рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

Також, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 27.11.2008 № 26-рп/2008, закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами і територіальними громадами.

Тобто, зі змісту частини другої статті 95 Конституції України, якою встановлюється, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків, слідує, що вони не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених під час судового розгляду справи фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені позивачем під час розгляду адміністративної справи є недоведеними та безпідставними та не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію відповідача суд дійшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити повністю.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зокрема у п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст. ст. 2, 9, 71, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель