Справа № 750/6793/17
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 750/6793/17 Головуючий у 1-й інстанції: Карапута Л.В. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

18 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Собківа Я.М., Шелест С.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області про скасування постанови щодо стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, за апеляційною скаргою Чернігівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 вересня 2017 року, -

У с т а н о в и в :

Чернігівське об'єднане Управління Пенсійного фонду України звернулося у суд із позовом, у якому просило скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Назаренко М.Б. про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №53068799 від 05.07.2017 року.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову місцевого суду та прийняти нову про задоволення позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем було правомірно прийнято постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Із матеріалів справи убачається, що 05 липня 2017 року відповідачем на підставі ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у сумі 87 грн.

Уважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся у суд із даним позовом.

Обговорюючи правомірність зазначеної постанови, колегія суддів зазначає наступне.

09.12.2016 року на виконання до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області надійшов виконавчий лист №750/7077/16-а Деснянського районного суду м. Чернігова, виданий 01.12.2016 року про зобов'язання Чернігівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України провести перерахунок пенсії ОСОБА_3 відповідно до Закону України «Про державну службу», в редакції, що діяла на дату призначення пенсії, в розмірі 84 % місячного заробітку, починаючи з 01.07.2016 року.

05 липня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 87 грн. при примусовому виконанні виконавчого листа №750/7077/17-а.

Відповідно до наведеного розрахунку у постанові про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження сума витрат виконавчого провадження склала 87 грн., з яких: друк 1 аркуша (папір включно) - 4 грн.; направлення рекомендованого листа (2) - 32 грн.; плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження - 51 грн.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підстави, порядок та процедура здійснення виконавчого провадження регулюється Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція).

Статтею 1 Закону передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно із ст. 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до п.9 ч.1 ст. 39 Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини (ч.2 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст.42 Закону кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Пунктом 2 р.6 Інструкції встановлено, що витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.

Як убачається із матеріалів справи, виконавче провадження завершене на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону, а тому державний виконавець в межах наданих законом повноважень виніс постанову про стягнення витрат виконавчого провадження.

З урахуванням викладених норм закону, колегія суддів дійшла до висновку, що виносячи оскаржувану постанову, відповідач діяв у межах та на підставі вимог чинного законодавства.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що управлінням до відкриття виконавчого провадження повністю виконано судове рішення, оскільки Закон не пов'язує право на стягнення витрат виконавчого провадження із вчиненими державним виконавцем заходами примусового характеру. Витрати виконавчого провадження не залежать від виконання чи невиконання рішення суду боржником і оплачуються останнім у випадку їх понесення державним виконавцем.

До того ж, як убачається із матеріалів справи, про повне фактичне виконання судового рішення позивач повідомив відповідача вже після відкриття виконавчого провадження.

Також, є безпідставними покликання позивача в апеляційній скарзі на те, що сума, яка вказана у постанові про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, є необґрунтованою та документально не підтвердженою. Позаяк, її розрахунок, наведений в оскаржуваній постанові є зрозумілим, обґрунтованим, та зроблений відповідно до Розрахунку витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, який затверджений начальником Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, згідно п. 3.13 Інструкції, а також відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2016 року №3917/5 «Про встановлення розмірів плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Окрім того, Закон не покладає на державного або приватного виконавця обов'язку документально фіксувати здійснення витрат виконавчого провадження та надавати докази їх здійснення сторонам виконавчого провадження.

Посилання апелянта на те, що відповідно до вимог чинного законодавства кошти Пенсійного фонду України використовуються на інші цілі і не можуть бути використані для відшкодування витрат виконавчого провадження судова колегія також не приймає до уваги, оскільки у Законі відсутнє обмеження щодо стягнення витрат виконавчого провадження з органів Пенсійного фонду України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Отже, рішення місцевого суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін на підставі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, 198, 200, 206, 212, 254, КАС України, суд,

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя Я.М. Собків
суддяС.Б. Шелест

Головуючий суддя

Судді: