Справа № 813/3102/17
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2017 року № 813/3102/17

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання Магиревич Ю.Д.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроготель» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомленнь-рішеннь,-

В С Т А Н О В И В :

05 вересня 2017 року на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроготель» (надалі по тексту ТзОВ «Євроготель», позивач) до Головного управління ДФС у Львівській області (надалі по тексту ГУ ДФС у Львівській області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 07.06.2017 року.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що зміст та висновки акта перевірки і прийняті на його підставі податкові повідомлення-рішення не ґрунтуються на вимогах закону, порушують права та законні інтереси Товариства, а тому останні підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 06.09.2017 року провадження у справі відкрито, хід її розгляду відображено в ухвалах суду, а в судовому засіданні 18 жовтня 2017 року проголошено вступну і резолютивну частини постанови.

На заперечення позовних вимог відповідачем було подано до суду заперечення на адміністративний позов, в якому обгрунтовується законність оспорюваних податкових повідомлень-рішень.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просив суд позов задовольнити повністю.

У судовому засідання представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву, просив у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ТзОВ «Євроготель» зареєстроване 17.08.1995 року, свідоцтво про державну реєстрацію від 17.08.1995 року №2000080. Взято на податковий облік в органах державної податкової служби 30.08.1995 року за №3044, станом на 30.08.1995 року перебуває на обліку в Личаківській ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області. У період, за який проводилась перевірка, відносно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 25.09.2007 року №100066810, виданого Личаківською ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області, індивідуальний податковий номер 2, був зареєстрований платником ПДВ з 09.07.1997 року по дату перевірки.

Як підтверджується матеріалами справи, в період із 03.05.2017 року по 11.05.2017 року ГУ ДФС у Львівській області було проведено позапланову перевірку ТзОВ «Євроготель» код за з питань проведення взаємовідносин із ПП «НП»Хіміч» (38075025), що містяться у податкових деклараціях ПДВ за жовтень, листопад 2014 року, ТОВ «Вейсес» (39419613) за березень 2015 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено акт №584/13-01-1408/23273232 від 17.05.2017 року, у якому було зафіксовано наступні порушення податкового законодавства, допущені ТзОВ «Євроготель» у своїй діяльності:

1)п.44.1 ст.44. п.138.2 ст.138, п.п.138.10.2 п.138.10 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-V (із змінами та доповненнями), встановлено занижено податок на прибуток на загальну суму 45 951 грн., в тому числі за 2014 рік на суму 33346 грн., за 2015 рік на суму 12608 грн.;

2)п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.195.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-V (із змінами та доповненнями), що призвело до заниження суми податкових зобовязань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету за відповідний період в розмірі 51057 грн., в тому числі за жовтень 2014 року в сумі 18866 грн., листопад 2014 року в сумі 18182 грн., за березень 2015 року в сумі 14009 грн.

Як випливає зі змісту акту №584/13-01-1408/23273232 від 17.05.2017 року, перевіркою повноти нарахування податку на додану вартість контролюючий орган дійшов висновку, що ТзОВ «Євроготель» при здійснені фінансово-господарських взаємовідносин з ПП «НП»Хіміч» (38075025) за жовтень, листопад 2014 року, ТОВ «Вейсес» (39419613) за березень 2015 року встановлено його заниження всього на суму 51 057 грн., в тому числі за жовтень 2014 року в сумі 18866 грн., листопад 2014 року в сумі 18182 грн., за березень 2015 року в сумі 14009 грн.

Так, в акті №584/13-01-1408/23273232 у частині правовідносин із ПП «НП»Хіміч» відповідач вказує, що ТзОВ «Євроготель» занижено податок на прибуток в 2014 році на підставі укладеного договору з ПП «НП»Хіміч», відповідно до умов якого ПП «НП»Хіміч» надав послуги ТзОВ «Євроготель» по прибиранню приміщення на підставі договору №10/10 від 10.10.2014 року. В ході проведення перевірки контролюючим органом було проведено аналіз актів надання послуг з прибирання приміщення, прання білизни, миття санвузлів, в яких відображений загальний порядок надання послуг (миття вікон, санвузлів, прибирання приміщення, натирання та полірування паркету) та є абсолютно ідентичними, а саме: вказано тільки, що виконавець прийняв послуги (миття вікон, санвузлів, прибирання приміщення, натирання та полірування паркету та їх загальна вартість. В даних актах не міститься конкретизованої інформації про те, які саме послуги прибирання приміщення та миття санвузлів надавалися. Відповідно до податкової інформації з ДПІ у Шевченківському районі м. Києва по ПП «НП»Хіміч» від 30.12.2014 року №521/26-59-22-08 щодо неможливості проведення зустрічної звірки ПП «НП»Хіміч» по взаємовідносинам з контрагентами за період з 01.07.2014 року по 31.10.2014 року, оскільки ПП «НП» Хіміч» відсутній за місцем знаходження. Також, в ході проведення аналізу даних не встановлено факту передачі товарів (послуг) від ПП «НП»Хіміч» до підприємств покупців у звязку з відсутністю (не наданням для перевірки) актів приймання-передачі товару, довіреностей, документів, що засвідчують транспортування, зберігання товарів, а також інших первинних документів. Окрім цього, в акті перевірки відповідачем зазначено, що ПП «НП»Хіміч» в єдиному державному реєстрі податкових накладних зареєструвало податкові накладні, згідно яких продало реконструкцію будівель, будівельні та господарські матеріали, надання послуг з ремонту, бухгалтерські послуги, послуги будівництва, пальне, алюміній, канцелярія та ін., що дає підстави зробити висновок, що підприємство здійснює безтоварні операції, спрямовані на надання податкової вигоди для третіх осіб з метою штучного формування податкового кредиту. Вище наведені операції ПП «НП»Хіміч» не можливо підтвердити стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що свідчить про Факт нереальності здійснення господарських операцій що не мають реального товарного характеру, не відповідають вимогам ЦК України щодо такого роду договорів та не підтверджуються належним чином заповненими документами бухгалтерського обліку.

Таким чином п.44.1 ст.44, п.138.2 ст.138. п.п.138.10.2, п.138.10 ст.138, п.139.1.9 п.139.1 ст.139, ПК України від 02.12.2010 року №2755-IV ТзОВ «Євроготель» безпідставно піднесено до складу витрат за 2014 рік вартість послуг по прибиранню приміщення на суму 185 237 грн. в результаті чого занижено податок на прибуток за 2014 рік у сумі 33 343 грн.

У частині правовідносин із ТОВ «Вейсес» відповідач вказує, що ТзОВ «Євроготель» занижено податок на прибуток в 2015 році на підставі укладеного договору з ТОВ «Вейсес», відповідно до умов якого ТОВ «Вейсес» надав послуги ТОВ «Євроготель» по прибиранню приміщення на підставі договору №01/02 від 09.02.2015 року. В ході проведення перевірки ТОВ «Євроготель» здійснено аналіз актів надання послуг а предмет прийнятих послуг з прибирання приміщень, прання білизни, миття санвузлів, підписаних з ТОВ Вейсес який показав наступне: акти надання послуг носять дуже формальний характер. Дані акти є абсолютно ідентичні, вказано тільки, що виконавець прийняв послуги: надання послуг миття вікон, санвузлів, прибирання приміщення, натирання за полірування паркету та їх загальна вартість. В даних актах не міститься конкретизованої інформації про те, які саме послуги прибирання приміщення та миття санвузлів надавалися. На думку перевіряючого, як це зазначено в оскаржуваному акті господарські операції між ТзОВ «Євроготель» та ТОВ «Вейсес» свідчить про факт нереальності здійснення господарських операцій та не мають реального товарного характеру, не відповідають вимогам ЦК України щодо такого роду договорів та не підтверджуються належним чином заповненими документами бухгалтерського обліку.

Як зазначає відповідач, перевіркою встановлено факт нереальності здійснення господарської операції з отримання послуг від ПП «НП»Хіміч», ТОВ «Вейсес» їх спрямованість лише на отримання податкової вигоди шляхом декларування податкового кредиту на підставі первинних документів, які містять юридичну дефектність (не наведено ідентифікацію наданих послуг) чим порушено вимоги п.198.1., п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України.

Окрім цього, відповідач в вкті перевірки зазначає, що господарські операції з надання послуг не мали реального характеру, а договори та інші фінансово-господарські документи учасники цих операцій склали з метою неправомірного отримання податкової вигоди. За твердженням податкового органу, це призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість.

У звязку з чим, на підставі акту №584/13-01-1408/23273232 від 17.05.2017 року, Головним управлінням ДФС у Львівській області було прийнято податкові повідомлення-рішення 09.06.2017 року № (по податку на прибуток), яким донараховано всього: 57438,75 (пятдесят сім тисяч чотириста тридцять вісім 75 коп.) гривень з яких 45951 (сорок пять тисяч девятсот пятдесят одна) гривня основного боргу та 11487,75 (одинадцять тисяч чотириста вісімдесят сім 75 коп.) гривень штрафних санкцій та податкове повідомлення-рішення від 07.06.2017 року № (по податку на додану вартість), яким донараховано всього: 76585,50 (сімдесят шість тисяч пятсот вісімдесят пять 50 коп.) гривень з яких 51057 (пятдесят одна тисяча пятдесят сім) гривня основного боргу та 25528,50 (двадцять пять тисяч пятсот двадцять вісім 50 коп.) гривень штрафних санкцій

Не погоджуючись із рішеннями субєкта владних повноважень, позивачем було заявлено означений позов, у якому ТзОВ «Євроготель» стверджує про відсутність підстав для прийняття податкових повідомлень-рішень № та №8 від 07.06.2017 року та, відповідно, про його протиправність.

Вирішуючи даний спір, керуючись принципом змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд оцінює доводи й докази позивача, які ним подані на спростування висновків відповідача щодо нереальності господарських операцій із ПП «НП»Хіміч», ТОВ «Вейсес» та на підтвердження їх фактичного здійснення сторонами.

Так, позивачем, на підтвердження підставності здійснення господарських операцій із ПП «НП»Хіміч» представлено договір про надання послуг №10/10 від 10.10.2014 року. Відповідно до умов даного договору ПП «НП»Хіміч» (виконавець) за завданням ТзОВ «Євроготель» (замовник) протягом визначеного в договорі строку надавати за плату послуги з прибирання приміщень та прання білизни (надалі іменуються «послуги»), а замовник зобовязується оплачувати надані послуг. Детальна інформація щодо послуг, які надаються за цим договором міститься у додатку №1 до цього договору, та визначається у завдані замовника, яке надається ним виконавцеві шляхом усного повідомлення.

Згідно додатку №1 до договору про надання послуг від 10.10.2014 року №10/10 (перелік та вартість послуг прибирання приміщень та прання білизни) ПП «НП»Хіміч» було надано позивачу такі послуги: миття вікон, миття санвузлів, прибирання приміщень, натирання та полірування паркету всього на суму 59436 грн., що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: акт №120 здачі-прийняття робіт (надання послуг), акт №121 здачі-прийняття робіт (надання послуг), акт №175 здачі-прийняття робіт (надання послуг), акт №176 здачі-прийняття робіт (надання послуг), банківські виписки (а.с.48-58).

На підтвердження підставності здійснення господарських операцій із ТОВ «Вейсес» позивачем представлено договір про надання послуг №01/02 від 09.02.2015 року. Відповідно до умов даного договору ТОВ «Вейсес» (виконавець) за завданням ТзОВ «Євроготель» (замовник) протягом визначеного в договорі строку надавати за плату послуги з прибирання приміщень та прання білизни (надалі іменуються «послуги»), а замовник зобовязується оплачувати надані послуг. Детальна інформація щодо послуг, які надаються за цим договором міститься у додатку №1 до цього договору, та визначається у завдані замовника, яке надається ним виконавцеві шляхом усного повідомлення.

Так, згідно додатку №1 до договору про надання послуг від 09.02.2015 року №01/02 (перелік та вартість послуг прибирання приміщень та прання білизни) ТОВ «Вейсес» було надано позивачу такі послуги: миття вікон, миття санвузлів, прибирання приміщень, натирання та полірування паркету всього на суму 57326 грн.

Доводячи реальність операцій із прибирання приміщень та прання білизни за вказаним вище договором, позивачем представлено: акт №312 здачі-прийняття робіт (надання послуг), акт №360, банківські виписки (а.с.48-58).

Що стосується порушення позивачем п.134.1.1, п. 134.1 ст. 134. ст.138 п 138.2, п.п.138.10.2, п. 138.10, ст.138 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ (із змінами та доповненнями) (надалі по тексту - ПК України), що призвело до заниження податку на прибуток за перевіряючий період суд зазначає наступне.

Згідно з п.44,1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України, у цьому розділі об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 -137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Пунктом 44.2 ст.44 ПК України передбачено, що для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу.

Згідно з п.135.1 ст. 135 ПК України, доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Відповідно до п.135.2 ст.135 ПК України, доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п. 38,1 ст.138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п.138.1 ст.138 ПК України передбачено що витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

У відповідності до пп.14.1.228 п.14.1 ст.14 ПК України, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг дія цілей розділу III цього Кодексу - це витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Пунктом 10 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» і затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 і зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248 із змінами та доповненнями) передбачено, що собівартість реалізованих товарів визначається за Положенням стандартом) бухгалтерського обліку 9 «Запаси».

Згідно з п.138.4 ст.138 ПК України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів і виконаних робіт, наданих, послуг, крім нерозподільних постійних : загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п.138.8 ст.138 розділу ПК України, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг, інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно з п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138 ПК України, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Згідно з п.138.10 ст. 138 ПК України, до складу інших витрат включаються, зокрема: адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством (п.п.138.10.2); витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг (п.п138.10.3); інші витрати звичайної діяльності (крім фінансових витрат), не пов'язані безпосередньо з виробництвом та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг (п.п.13 8.10.6).

Відповідно до п.138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як стверджується матеріалами справи, під час здійснення перевірки позивачем надало відповідачеві всі розрахункові, платіжні та інші первинні документи, що підтверджують здійснення платником податку відповідних витрат

Розглянувши й дослідивши зазначені вище договори про надання послуг, які були укладені ТзОВ «Євроготель» із ПП «НП«Хіміч» та ТОВ «Вейсес», суд приходить до висновку, що такі правочини є належним доказом досягнення їх учасниками домовленостей щодо здійснення, у відповідності до погоджених умов, певних господарських операцій, спрямованих на задоволення їх інтересів та на реалізацію господарської компетенції таких юридичних осіб.

Проаналізувавши ж надані позивачем первинні документи акти здачі-прийняття робіт, суд відзначає, що вони відповідають домовленостям сторін (зафіксованим у договорах про надання послуг) і за своїм змістом засвідчують факт виконання, надання певних послу (робіт). Тобто такі докази свідчать про здійснення конкретних господарських операцій між ТзОВ «Євроготель» і ПП «НП«Хіміч» та ТОВ «Вейсес». При цьому, суд відзначає, що подані первинні документи також відповідають і вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які ставляться до підприємств у частині здійснення облікової політики, та містять необхідні для первинних документів дані в достатній мірі для ідентифікації господарських операцій, визначення їх змісту, вартості та інших істотних обставин їх здійснення.

Окрім того, суд зазначає, що долучені позивачем до матеріалів справи копії банківських виписок, підтверджують саме факт оплати за виконання та надання «НП«Хіміч» та ТОВ «Вейсес» послуг з прибирання приміщення та прання білизни, що на переконання суду вказує на дійсний намір позивача вступати в реальні господарські відносини зі своїми контрагентами.

Більше того, суд наголошує, що доказів невиконання або неналежного виконання сторонами договорів, укладених між нами та контрагентами, чи визнання їх недійсними в судовому порядку, податковий орган не представив.

Таким чином, із матеріалів наданих для перевірки, підтверджується, що суми податку з ПДВ, які включені ТзОВ «Євроготель» до податкового кредиту підтверджені податковими накладними та іншими первинними документами, а тому підстав для відповідальності платника у вигляді фінансових санкцій не має.

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а)придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б)придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в)отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г)ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п.198.1 ст.198 ПК України).

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необорот 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені (нарахованого)митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Отже, необхідною умовою для віднесення до податкового кредиту сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання таких товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності. Закон не ставить у залежність необхідність попередньої сплати ПДВ до бюджету кінцевим споживачем як умову для формування податкового кредиту.

Вирішуючи даний спір, суд також акцентує на тому, що відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, саме податковий орган, відповідно до принципу офіційності, повинен доводити в суді фіктивність, нереальність та безтоварність господарських операцій як підстави для нарахування платникові податків податкових зобовязань та правомірності прийняття свого рішення. У звязку з чим, тягар доведення існування обставин, які були підставою для позбавлення позивача податкових вигод і на яких базувалися оскаржувані рішення субєкта владних повноважень, покладено у даній справі на відповідача.

Такий підхід узгоджується також з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у п.110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Розглянувши матеріали акта перевірки №584/13-01-1408/23273232 від 17.05.2017 року, який був підставою для прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, та взявши до уваги доводи відповідача у даній справі, суд відзначає, що висновки податкового органу щодо порушення норм податкового законодавства зі сторони ТзОВ «Євроготель» не підтверджені доказовою базою та ґрунтуються на міркуваннях контролюючого органу щодо нереальності операцій позивача (у частині відносин з ПП «НП«Хіміч» та ТОВ «Вейсес»).

Проте, такий підхід не може бути визнаний судом обґрунтованим і достатнім для висновку щодо порушення платником податків норм чинного законодавства України та, як наслідок, позбавлення його права на певні податкові вигоди.

У першу чергу суд відзначає, що в силу ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник. Відповідно, на платника податків не може автоматично покладатися відповідальність за можливі порушення, які були вчинені його контрагентами чи їх партнерами.

Неприпустимість притягнення до відповідальності одного субєкта господарювання, у випадку неправомірних дій іншого, визначено й у практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, у п.71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейський суд з прав людини дійшов такого висновку, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обовязків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Вищенаведений висновок Європейський суд з прав людини повторно підтвердив у рішенні по справі «Бізнес ОСОБА_3» проти Болгарії», п.23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обовязків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

А тому, допущені порушення податкового законодавства контрагентом позивача (постачальником або покупцем товарів, виконавцем робіт чи послуг) тягнуть негативні наслідки саме для такої особи. Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків (позивача) з недобросовісними платниками податків (контрагентами позивача) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями таких осіб чи сприяння ухиленню ними від виконання податкових зобовязань може слугувати підставою для висновку про необґрунтованість податкової вигоди і в позивача.

У звязку з чим, висновки податкового органу про порушення податкового законодавства контрагентами позивача не можуть автоматично підтверджувати порушення податкового законодавства самим позивачем, а позивач як платник податку не повинен нести наслідків невиконання такими особами вимог закону. Лише у разі, якщо буде встановлено, що платник податку (позивач) знав про такі обставини і його дії були узгодженими з недобросовісними платниками податків, посилання на них буде обґрунтованим. Така позиція узгоджується з висновками Верхового Суду України, висловленими, зокрема, у постанові від 31.01.2011 року в справі №21-47а10, постанові від 11.12.2007 року у справі №21-1376во06.

Окрім цього, суд зазначає, що в основу висновків податкового органу про нереальність господарських операцій між ТзОВ «Євроготель» і ПП «НП«Хіміч» та ТОВ «Вейсес» покладено отриману податкову інформацію ДПІ у Шевченківському районі м.Києва від 30.12.2014 року №521/26-59-22-08 щодо неможливості проведення зустрічної звірки ПП «НП»Хіміч» по взаємовідносинах з контрагентами за період з 01.07.2014 року по 31.10.2014 року та податкову інформацію від 25.06.2015 року №195/26-55-22-10/39419613 ДПІ у Печерському район ГУ ДФС у м.Києві щодо ТОВ «Вейсес» за звітні періоди декларування ПДВ січень, лютий, березень, квітень 2015 року з питань проведення фінансово-господарських операцій, а також при визначені сум податкового кредиту за період з 01.01.2015 року по 30.04.2015 року.

Відтак, суд приходить до висновку про необґрунтованість висновків відповідача про порушення ТзОВ «Євроготель» податкового законодавства, які ґрунтуються виключно на інформації щодо можливої протиправної діяльності контрагентів позивача, а не його безпосередньо.

Суд відзначає, що у відповідності до позиції, висловленої у рішенні Європейського суду з прав людини у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Проте, наведені Головним управлінням ДФС у Львівській області аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між ТзОВ «Євроготель» і ПП «НП«Хіміч» та ТОВ «Вейсес», які перевірялися відповідачем. При цьому, відповідач як субєкт владних повноважень не надав до суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки та заперечення, та ним не було спростовано доводів позивача, а отже, він не виконав свого обовязку по доказуванню правомірності своїх висновків та рішень.

У свою чергу, факт реального здійснення ТзОВ «Євроготель» задокументованих господарських операцій підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, наданими позивачем суду на реалізацію принципу змагальності при вирішенні адміністративних спорів.

У звязку з чим, беручи до уваги всі докази в їх сукупності, суд не знаходить достатнього та належного підтвердження того, що господарські операції між ТзОВ «Євроготель» і ПП «НП«Хіміч» та ТОВ «Вейсес», які перевірялися відповідачем в межах позапланової перевірки ТзОВ «Євроготель», здійсненої з 03.05.2017 року по 11.05.2017 року, не мали реального характеру, а договори та інші фінансово-господарські документи учасники цих операцій склали з метою неправомірного отримання податкової вигоди. Навпаки, зібрані докази по справі дозволяють дійти висновків про реальне здійснення таких господарських операцій.

Тож, з огляду на вказане вище, суд приходить до висновку, що позивач має право розраховувати на ті податкові вигоди, визначені чинним законодавством України, які повязані з реальним здійсненням господарської діяльності та її належним документуванням у контексті вимог податкового законодавства.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України регламентовано, що кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд вважає, що субєкт владних повноважень прийнявши оскаржуване податкове повідомлення-рішення не вповні дотримався принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вимог чинного податкового законодавства України та передбачених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі, у звязку з чим, податкові повідомлення-рішення № та № від 07.06.2017 року слід визнати протиправним і скасувати.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 24, 69-72, 86, 87, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області № від 07.06.2017 року.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області № від 07.06.2017 року.

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроготель» () судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 855 (одна тисяча вісімсот пятдесят пять) грн. 29 коп., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Львівській області.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сакалош В.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 19 жовтня 2017 року.