Справа № 310/3851/17
Суддя: Вірченко О. М.
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 310/3851/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 жовтня 2017 року м. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради, про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання відновити виплату пенсії,

встановив:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Бердянського обєднаного управління ПФУ в Запорізькій області, третя особа УСЗН виконавчого комітету Бердянської міської ради, про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання відновити виплату пенсії, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивачка з 2007 року отримує пенсію за віком, з 2014 року перебуває на обліку у відповідача, оскільки є внутрішньо переміщеною особою. З 01 квітня 2017 року виплату пенсії позивачці було припинено, в звязку з чим ОСОБА_4 звернулась до відповідача та третьої особи із заявою, в якій просила повідомити причини невиплати їй пенсії, на що отримала відповідь, відповідно якої виплата належної позивачці пенсії припинена в звязку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи. Вказане рішення було прийняте на підставі інформації про тривалу (понад 60 днів) відсутність позивачки за місцем її проживання. Вважає, що такі дії відповідача не відповідають нормам Конституції України, Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», тому просила визнати дії відповідача протиправними та зобовязати Бердянське обєднане управління ПФУ в Запорізькій області поновити їй виплату пенсії з 01 квітня 2017 року.

Позивачка в судове зсідання не зявилась, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позички позовні вимоги підтримав з викладених в позові підстав. Зазначив, що діями відповідача порушено гарантоване Конституцією України право позивачки на отримання пенсії, яка є єдиним джерелом для існування ОСОБА_4 У позивачки в м. Донецьку є майно, проживають діти. Під час відвідування дітей ОСОБА_4 потрапила в лікарню, проходила відповідне лікування, внаслідок чого була відсутня за місцем її реєстрації в м. Бердянську більш ніж 60 днів. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що виплату пенсії позивачці було призупинено з 01 квітня 2017 року за результатами проведення контрольних заходів щодо наявності підстав для виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам. На підставі інформації про відсутність ОСОБА_4 за місцем її проживання рішенням УПСЗН від 15 травня 2017 року було скасовано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що і стало підставою для припинення виплати пенсії позивачці. Просила відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи пояснила суду, що довідку внутрішньо переміщеної особи позивачки будо скасовано на підставі ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» як особі, яка повернулася до покинутого місця проживання. Відповідно до інформації прикордонної служби ОСОБА_4 була відсутня на підконтрольній України території 116 днів. Враховуючи наведене, вважає позовні вимоги безпідставними, просила відмовити в їх задоволенні.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

ОСОБА_4 є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1.

Відповідно до довідки від 15 грудня 2014 року № НОМЕР_2 ОСОБА_4 взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції до м. Бердянська Запорізької області.

Позивачка перебуває на обліку в Бердянському ОУПФУ в Запорізькій області з серпня 2014 року, з вказаного періоду на картковий рахунок отримує пенсійні виплати.

Виплата пенсії позивачці була припинена в звязку з відсутністю внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 46 від 12 травня 2017 року.

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачці з квітня 2017 року на підставі непідтвердження її місця перебування.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058-VI), за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з 01 квітня 2017 року.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст. 49 Закону № 1058-VI.

Згідно з ч.1 вказаної статті виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що виплату пенсій позивачці припинено на підставі отриманих списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб, що не передбачено ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Однак, припинення виплати пенсії без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину України.

Отже, діями відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачці порушені її права на отримання пенсії, оскільки відповідач всупереч вимог ст. 49 Закону № 1058-V не приймав рішення про припинення виплати пенсії позивачу.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд застосовує положення Конституції України, за якими в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст.ст. 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (ч. 2 ст. 46 Основного Закону України) і забезпечується ч 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обовязків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Ст. 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивачки, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Позовні вимоги про зобовязання відповідача відновити виплату пенсії позивачці з квітня 2017 року також підлягають задоволенню, оскільки є похідними від задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 71, 160-163 КАС України, суд

постановив:

Позов ОСОБА_4 до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради, про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання відновити виплату пенсії задовольнити.

Визнати протиправними дії Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення з 01 квітня 2017 року виплати пенсії ОСОБА_4.

Зобовязати Бердянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відновити виплату пенсії ОСОБА_4 з 01 квітня 2017 року.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутніми при проголошенні постанови суду, можуть оскаржити постанову протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя ОСОБА_5