Справа № 754/10285/17
Суддя: Таран Н. Г.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/741/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 жовтня 2017 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання рішення протиправними,-

В с т а н о в и в:

Позивач через свого представника звернулася до суду з вказаним позовом у якому просить:

-визнати протиправним рішення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 15 червня 2017 року №598 про утримання надміру виплачених сум пенсій та скасувати його;

-зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 та повернути утримані суми з її щомісячного довічного грошового утримання.

Вказані позовні вимоги мотивує тим, що є суддею Верховного Суду України у відставці та отримує щомісячне довічне грошове утримання в Лівобережному об'єднаному управлінні пенсійного фонду України в м. Києві. У травні 2017 року позивачем було отримано лист з Управління від 03.04.2017 року за №407/1к, в якому її було повідомлено про виникнення нібито переплати пенсії за період з 01.04.2011 року по 31.03.2017 року в сумі 38432,14 грн. у зв'язку з працевлаштуванням після звільнення у відставку та запропоновано в добровільному порядку сплатити надмірно виплачені кошти й зазначено, що у разі їх несплати відділом Управління буде прийнято рішення про утримання переплат з пенсії по 20% щомісячно.

Позивач 30 травня 2017 року надіслала на адресу відповідача заяву, у якій зазначила, що пред'явлена вимога суперечить нормам чинного законодавства, грубо порушує її конституційні права та негативно впливає на авторитет і незалежність судової влади в цілому.

Відповідач листом від №9880/14/Ш-226/1 від 26 червня 2017 року повідомив позивачку про те, що Управлінням було прийняте рішення про утримання переплати з щомісячного грошового утримання судді у відставці по 20% з тих підстав, що вона з 01 листопада 2011 року є приватним підприємцем і з неї як з працюючого пенсіонера недоутримані гроші в дохід держави.

Після отримання вищезазначеного листа ОСОБА_1 12 липня 2017 року звернулась до відповідача з письмовою заявою про видачу їй копії рішення про утримання нібито виниклої переплати з щомісячного довічного грошового утримання.

З отриманої копії зазначеного рішення вбачається, що рішення датоване 15 червня 2017 року та йому привласнений номер 598.

Зважаючи на те, що копія зазначеного рішення відповідачем позивачці не надсилалась і була отримана ОСОБА_1 лише після її особистого звернення до відповідача 12 липня 2017 року вона вважає, що строк на оскарження цього рішення потрібно рахувати саме з цієї дати.

З рішенням відповідача від 15 червня 2017 ОСОБА_1 не погоджується, у зв'язку з чим виникла необхідність звернення до суду за захистом її порушених прав.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу у порядку скороченого провадження.

Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення з проханням відмовити у задоволенні позову у зв'язку з його безпідставністю. У вказаних заперечення відповідач посилається на те, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні та отримує щомісячне довічне грошове утримання як суддя Верховного суду України у відставці. При опрацюванні пенсійної справи позивача Управлінням було з'ясовано, що позивач є працюючим пенсіонером. Зокрема, після призначення грошового утримання позивачем не було подано до Управління інформацію, що з 02 листопада 2011 року вона поставлена на податковий облік, як особа яка займається підприємницькою діяльністю. Зокрема займається незалежною адвокатською діяльністю. Рішенням Управління з координації та контролю за виплатою пенсій Головного управління ГІФУ в м. Києві від 31.03.2017 року №1515 було запропоновано Управлінню вирішити питання щодо погашення переплати в сумі 38432,14 грн. за період з 01.04.2011 року по 31.03.2017 року як працюючого пенсіонера. Факт роботи позивача підтверджується довідкою №472 від 14.11.2016 року та не заперечується самим позивачем в адміністративному позові. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим постановою правління ПФУ від 25.11.2005 року №22-1 чітко зазначено, що у разі працевлаштування (початку діяльності пов'язаної з отриманням доходу, що є базою оподаткування доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування) після призначення пенсії особа повідомляє орган, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, про дату працевлаштування (початок діяльності, що пов'язаної з отриманням доходу, то є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, вид діяльності (укладення трудового договору, цивільно-правового договору, реєстрація як фізичної особи-підприємця, провадження незалежної професійної діяльності) шляхом подання заяви. Таким чином, позивач повинна була повідомити Управління щодо факту заняття незалежною професійної діяльністю. Відповідно до п.п. 14.1.226 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником у межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб. Пунктом 178.1 ст.178 Податкового кодексу передбачено, що особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов'язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу. Відповідно до абзацу другого п.65.1 ст.65 Податкового кодексу приватні нотаріуси та інші фізичні особи, умовою ведення незалежної професійної діяльності яких згідно із законом є державна реєстрація такої діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо), що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності, протягом 10 календарних днів після такої реєстрації зобов'язані стати на облік у контролюючому органі за місцем свого постійного проживання. Таким чином, оскільки незалежна професійна діяльність проводиться самозайнятою особою, то вона на власний ризик і на власний розсуд проводить таку діяльність. Самозайнятою, відповідно до вищезазначений статей податкового кодексу, вважається особа з моменту отримання довідки про взяття на облік в податкових органах. Тобто особа яка належним чином зареєстрована є особою яка займається незалежною професійною діяльністю незалежно від того факту чи отримує вона прибуток чи ні. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Оскільки позивач не повідомила про те що стала на облік як само зайнята особа, то їй були виплачені надмірно кошти в сумі 38432,14 грн. Таким чином рішення Управління про стягнення надмірно виплачених коштів повністю відповідає ст. 50 вищезазначеного Закону України. У зв'язку з вищевикладеним у задоволенні позовних вимог необхідно в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує щомісячне довічне грошове утримання як суддя Верховного суду України у зв'язку зі звільненням у відставку з 29 вересня 2011 року.

У травні 2017 року позивачем було отримано лист з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.04.2017 року за №407/1к, в якому її було повідомлено про виникнення переплати пенсії за період з 01.04.2011 року по 31.03.2017 року в сумі 38432,14 грн. у зв'язку з працевлаштуванням після звільнення у відставку та запропоновано в добровільному порядку сплатити надмірно виплачені кошти й зазначено, що у разі їх несплати відділом Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві буде прийнято рішення про утримання переплат з пенсії по 20% щомісячно.

Позивач 30 травня 2017 року надіслала на адресу відповідача заяву, у якій зазначила, що пред'явлена вимога суперечить нормам чинного законодавства, грубо порушує її конституційні права та негативно впливає на авторитет і незалежність судової влади в цілому.

Листом з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №9880/14/Ш-226/1 від 26 червня 2017 року позивачку повідомлено про те, що відповідачем було прийняте рішення про утримання переплати з щомісячного грошового утримання судді у відставці по 20% з тих підстав, що вона з 01 листопада 2011 року є приватним підприємцем і з неї як з працюючого пенсіонера недоутримані гроші в дохід держави.

Після отримання вищезазначеного листа ОСОБА_1 12 липня 2017 року звернулась до відповідача з письмовою заявою про видачу їй копії рішення, яке стало підставою для здійснення утримань щомісячного довічного грошового утримання, з метою подальшого звернення до суду та в правоохоронні органи.

Згідно з ч. 1 ч. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За положеннями ст. 22 Конституції України, Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів при здійсненні ними своїх повноважень, закріпленою в частині 1 статті 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), а в майбутньому - статусу судді у відставці, право якого на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Конституційний Суд України в пункті 2.2 свого рішення від 08 червня 2016 року №4-рп/2016 зазначив, що незалежність як складова конституційного статусу суддів гарантується Конституцією України і забезпечується, зокрема, особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади, забороною впливу на них у будь-який спосіб, захистом професійних інтересів суддів, підкоренням судді лише закону при здійсненні правосуддя, державним фінансуванням та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів, притягненням винних осіб до юридичної відповідальності за неповагу до суду і судді, здійсненням суддівського самоврядування.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідної умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, та повинні бути реально забезпечені; конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; дійний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004у справі про незалежність суддів як складову їхнього статусу, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-УІ (далі - Закон № 2453) у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII (далі - Закон № 192), розділах IX, X Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ (з подальшими змінами), зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що положення Закону № 2453 щодо належного матеріального та соціального забезпечення суддів повинні відображати положення Конституції України та міжнародних актів щодо незалежності суддів, бути спрямованими на забезпечення здійснення справедливого правосуддя та стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів. Матеріальне забезпечення суддів після виходу їх у відставку як складова їхнього правового статусу є не особистим привілеєм, а засобом конституційного забезпечення незалежності суддів, які здійснюють правосуддя, і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду за справедливим, неупередженим та незалежним правосуддям.

Відповідно до Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт - 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, траво на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Як зазначається в рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року №(94)12, від 17 листопада 2010 року № (2010)12, кожна держава має забезпечити відповідність статусу і винагороди суддів гідності їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на судові рішення; мають існувати гарантії виплат у зв'язку з відставкою суддів, які мають відповідати попередньому рівню оплати праці суддів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечать частині першій статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини).

Таким чином, Конституційний Суд України наголошує, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого,належного та неупередженого правосуддя.

Підставою для прийняття відповідачем рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій стало, працевлаштування позивача з 01 листопада 2011 року, про яке вона не повідомила Управління.

Також відповідач вказує на те, що згідно з інформацією з державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців, ОСОБА_1, починаючи з 01 листопада 2011 року, є приватним підприємцем.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Згідно ст.103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» стягненню з пенсіонера підлягають тільки суми пенсії, надміру виплачені йому внаслідок зловживань з боку пенсіонера (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо).

Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, регулюється Порядком відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року №6-4, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 15 травня 2003 року за №374/7695.

У п.п. 3, 4 Порядку встановлено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії.

У разі припинення виплати пенсії відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» решта переплати пенсії, що стягувалася за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України, або суми пенсії, виплачені надміру внаслідок рахункової помилки, у випадку відмови пенсіонера від добровільного повернення виплачених сум стягуються в судовому порядку.

Отже, відрахування виплаченої надміру суми пенсії на підставі рішення пенсійного органу можливе лише за двох умов, зокрема, зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначені надмірно проведені виплати пенсії виплачені позивачу не її вини, будь-яких даних про зловживання з боку позивача або подання нею недостовірних даних відповідачем не надано та не встановлено.

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що позивач ОСОБА_1 починаючи з 02 листопада 2011 року, була зареєстрована і поставлена на податковий облік як особа, яка займається незалежною професійною діяльністю (адвокат), проте фактично адвокатською діяльністю не займалась та прибутку протягом всіх цих років не отримувала, про що свідчать подані нею до податкових органів щорічні декларації про відсутність доходів від адвокатської діяльності. Більш того, протягом останніх двох років заняття адвокатською діяльністю зупинене на підставі заяви позивача.

Рішення Управління від 15 червня 2017 року про утримання надміру виплачених сум пенсій за №598 прийняте всупереч вимогам чинного законодавства та рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016.

Положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, якими встановлені тимчасові обмеження щодо виплати пенсій особам, що працюють на інших посадах/роботах, не мають зворотної дії в часі і не можуть бути застосовані до позивачки, оскільки вони втратили чинність як такі, що суперечать вимогам Конституції України. До такої думки Конституційний Суд України дійшов у своєму рішенні від 08 червня 2016 року №4-рп/2016.

У пункті 5 зазначеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що у процесі розгляду справи Конституційний Суд України виявив такі ж ознаки невідповідності Конституції України положень абзацу третього частини п'ятої статті 141 Закону №2453 в редакції Закону №213, а саме: «у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на інших посадах/роботах щомісячне довічне грошове утримання, розмір якого перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність» що є підставою для визнання їх неконституційними.

Таким чином, положення абзаців першого, другого, третього, четвертого частини п'ятої статті 141 Закону № 2453 стосовно зменшення розміру/припинення виплати суддям у відставці щомісячного довічного грошового утримання на період їх роботи на певних посадах, виконанні іншої роботи не узгоджуються з конституційними гарантіями незалежності суддів, а тому суперечать частині першій статті 126 Основного Закону України.

Конституційним Судом України у вищезазначеному рішенні № 4-рп/2016 був встановлений порядок застосування правових норм, регламентуючих виплату щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, проте відповідач не звернув на це увагу, у зв'язку з чим прийняв протиправне оскаржуване рішення.

Так, у п. 9 рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4- рп/2016 зазначено наступне.

Керуючись частиною другою статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», відповідно до якої у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку, Конституційний Суд України вважає за необхідне встановити такий порядок виконання цього рішення:

- частина третя статті 141 Закону №2453 у редакції Закону №213, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону №2453 до внесення змін Законом №213, тобто в редакції Закону № 192;

- абзаци перший, другий, третій, четвертий та перше, друге речення абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону №2453 у редакціях Закону №213, Закону №911, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Підлягає застосуванню перше речення частини п'ятої статті 141 Закону №2453 в редакції Закону №192;

- положення пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №213 в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного типового утримання відповідно до Закону № 2453 не застосовуються як такі, що не відповідають Конституції України.

Враховуючи вищевикладене, Конституційний Суд України вирішив, зокрема, визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VІІІ;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;

- положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII та положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Керуючись частиною другою статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України вважає за необхідне вказати такий порядок виконання цього рішення:

- частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання»;

- абзаци перший, другий, третій, четвертий та перше, друге речення абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Підлягає застосуванню перше речення частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ, а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку».

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Отже, застосування відповідачем положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 2 березня 2015 року при прийнятті оскаржуваного рішення, фактично є звуженням змісту гарантій незалежності суддів і не відповідає тлумаченню, яке надається в рішенні Конституційного Суду України від 06 червня 2016 року №4-рп/2016, у зв'язку з чим оскаржуване рішення є протиправним.

Крім того, саме виходячи із зазначеного рішення Конституційного Суду, законодавець привів у відповідність до його вимог чинне законодавство про судоустрій і статус суддів.

Відповідно до ч. 5 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ в редакції Закону № 1798-УІІІ від 21.12.2016 року пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не було встановлено обставин, за яких допускається стягнення з відповідача надміру виплачених сум пенсій, а тому оскаржуване рішення відповідача за №598 від 15 червня 2017 року про утримання з відповідача надміру виплачених сум пенсій є протиправним та підлягає скасуванню, а вимоги позивача про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та повернення їй утриманих сум пенсій за цим рішенням підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись Конституцією України, ст.ст. 2, 6, 18, 19, 104, 105, 106, 158-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання рішення протиправними,-задовольнити.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо утримання надміру виплачених сум пенсій ОСОБА_1 за період з 01.04.2011 року по 31.03.2017 року в сумі 38432,14 грн.

Скасувати рішення Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо утримання надміру виплачених сум пенсій №598 від 15 червня 2017 року, які утримуються з ОСОБА_1 по 20% пенсії щомісячно до повного погашення.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання та повернути утримані за період з 01.04.2011 року по 31.03.2017 року кошти з її щомісячного довічного грошового утримання в сумі 38432,14 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня отримання її копії до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва.

Суддя: Н.Г. Таран