Справа № 826/17667/16
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М., розглянувши адміністративну справу та додані до неї матеріали, в письмовому провадженні

за позовом Приватного акціонерного товариства «Магазин №1715 «Госптовари»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

На підставі ч.6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов Приватного акціонерного товариства "Магазин №1715 "Госптовари" до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №006100 від 26.10.2016.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є неправомірним та підлягає скасуванню, оскільки з урахуванням вимог чинного законодавства, зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.11.2016 відкрито провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.04.2017 року справу прийнято до провадження суддею Клименчук Н.М. та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

Враховуючи, що матеріали справи у достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін, відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд за письмовим клопотанням представника позивача ухвалив здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку податкової звітності з плати за землю за 2016рік на повноти надходжень по земельному податку за січень – серпень 2016 року ПРАТ магазин №1715 «Госптовари». За результатом перевірки складено акт № 346/12-04 від 13.10.2016 року (надалі – акт перевірки).

Проведеною перевіркою встановлено, що ПРАТ «Магазин №1715 «Госптовари» в порушення п. 284.1 ст. 284, п. 274.1 ст. 274 ПК України занижено зобов’язання із сплати земельного податку з юридичних осіб на 76 839,92грн. Заниження земельного податку відбулось у зв’язку із відображення у податковій декларації з плати за землю за 2016рік із застосуванням ставки податку в розмірі 1% замість 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Товариством направлено заперечення на акт камеральної перевірки, однак податковим органом заперечення не розглянуто.

На підставі зазначеного Акту перевірки Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві 26.10.2016 року винесено податкове повідомлення-рішення № 006100, яким ПРАТ «Магазин №1715 «Госптовари» збільшено розмір зобов’язання із сплати земельного податку з юридичних осіб на суму 96 049,84грн.

Позивач вважає податкове повідомлення-рішення №006100 від 26.10.2016року неправомірним, а висновки податкового органу, викладені в акті перевірки безпідставними, тому звернувся до Суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп. 14.1.72 п. 41.1 ст. 14 ПК України земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп. 14.1.73 п. 41.1 ст. 14 ПК України).

Відповідно до ст. 269 ПК України платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Пунктом 270.1 ст. 270 ПК України визначено, що об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

База оподаткування земельним податком встановлюється ст. 271 ПК України, згідно п. 271.1 якої базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Відповідно до п. 274.1 ст. 274 ПК України ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Відповідно до змісту п.284.1 ст. 284. ПК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки рішення щодо ставок земельного податку та наданих пільг зі сплати земельного податку юридичним та/або фізичним особам. Нові зміни щодо зазначеної інформації надаються до 1 числа першого місяця кварталу, що настає за звітним кварталом, у якому відбулися зазначені зміни.

Згідно з статтею 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Платник плати за землю має право подавати щомісяця звітну податкову декларацію, що звільняє його від обов'язку подання податкової декларації не пізніше 20 лютого поточного року, протягом 20 календарних днів місяця, що настає за звітним.

Слід зазначити, що відповідно до підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 та підпункту 265.1.2 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України земельний податок входить до складу податку на майно, який, у свою чергу, належить до місцевих податків.

Особливістю місцевих податків та зборів є те, що вони установлюються конкретною сільською, селищною, міською радою, але в межах тих податків та зборів, що передбачені Кодексом (пункт 4.2 статті 4, пункт 4.4 статті 4, пункт 10.4 статті 10 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 12.3. статті 12 Кодексу сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

За приписами частини 1статті 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 Кодексу, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Згідно частини 5 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

В обґрунтування заявленого позову позивачем зазначено, що ставку земельного податку у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок встановлено Рішенням Київської місткої ради №57/57 від 22.12.2015 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629», що опубліковано в газеті 2Хрещатик» № 172 від 25.12.2015 року, а тому зміни, встановлені таким рішенням, не можуть впливати на розміри ставок податків, що сплачуються у 2016року.

Суд не погоджується з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Рішенням Київської міської ради №58/923 від 28.01.2015 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629» внесено зміни до рішення Київської міської ради від 23.06.2011, встановлений в місті Києві податок на землю.

Відповідно до п. 5.6 Додатку 3 до Рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629 (в редакції від 28.01.2015року) встановлено, що плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, за винятком земельних ділянок, ставка податку за які справляється у розмірі, визначеному пунктами 5.3 - 5.5 цього Положення. Дія цього пункту не поширюється у випадках звільнення земельних ділянок від оподаткування або наявності пільг щодо сплати земельного податку.

Отже, ставку земельного податку у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено встановлено Рішенням Київської міської ради №58/923 від 28.01.2015 року, тоді як внесені зміни Рішенням Київської місткої ради №57/57 від 22.12.2015р. не стосувались розміру плати за користування земельними ділянками.

З аналізу наведених фактичних обставини справи вбачається, що плата за користування земельними ділянками, які використовуються юридичними і фізичними особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено, на 2016 рік встановлюється у розмірі 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Крім того, в обґрунтування заявленого позову позивачем зазначено, що податковим органом хибно встановлено розміри земельної ділянки, користувачем якої являється позивач, а також безпідставно встановлено розмір нормативно-грошової оцінки такої земельної ділянки.

Суд не погоджується з такими доводами позивача.

Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить нежитлове вбудоване приміщення, загальною площею 1139,6м.кв., що знаходиться за адресою : м. Київ -107, вул. Багговутівська, 3/15 на підставі Договору купівлі-продажу від 28.06.1996року. Відповідно до п. 1.3 Договору вартість будівлі відповідно до експертної оцінки затвердженої начальником представництва ФДМУ в Шевченківському районі м. Києва від 25.06.1996 року становить 31 616 000 000,00 карбованців.

Відповідно до акту перевірки, контролюючим органом встановлено, що ПРАТ «Магазин №1715 «Госптовари» є користувачем земельної ділянки а адресою: м. Київ -107, вул. Багговутівська, 3/15 площею 798,94 кв.м., код ділянки 91:077:0009 та є платником земельного податку у Шевченківському районі у м. Києві.

Крім того, із розрахунку до спірного податкового повідомлення-рішення вбачається, що податковим органом річну суму земельного податку розраховано у урахуванням нормативно-грошової оцінки частини земельної ділянки площею 798,94 кв.м., за кодом 91:077:0009, що становить 5 485 226,57грн.

Позивачем зазначено, що нежитлове приміщення знаходить у багатоквартирному житловому будинку, а частина земельної ділянки, щодо якої у позивача виникає обов’язок щодо сплати земельного податку, складає 517,92кв.м..

При цьому, базова вартість 1 кв.м. становить 1208,17грн., коефіцієнт на локальне використання землі « 2.50», узагальнюючий локальний коефіцієнт « 1.27», коефіцієнт індексації грошової оцінки « 1.249» та «1.433».

З урахуванням площі частини земельної ділянки, вказаної позивачем у декларації (0,0799га.), нормативно-грошова оцінка частини земельної ділянки за кодом 91:077:0009, становить 5 485 226,57грн.. Отже, дані щодо розміру нормативно-грошової оцінки частини земельної ділянки, використані контролюючим органом при визначенні розміру податку, що підлягав справі, є ідентичні відомостям, наведеним позивачем.

Доказів, що позивачем подано до податкового органу уточнюючу декларацію з земельного податку за 2016 рік суду не надано.

Враховуючи наведені фактичні обставини справи, податковим органом правомірно визначено суму податку за землю за 2016 рік, яку позивачу слід доплатити на підставі спірного податкового повідомлення рішення, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. (ч.1) В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. (ч.2) Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази. Про витребування доказів або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про відмову у витребуванні доказів окремо не оскаржується. Заперечення проти неї може бути включене до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за наслідками розгляду справи. (ч.3) Суд може збирати докази з власної ініціативи. (ч.5) Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. (ч.6 ст.71 КАС України).

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків, що позовні вимоги не підлягають задоволенню .

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Н.М. Клименчук