Справа № 826/10199/16
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

11 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої-судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бєлової Л.В.,

Парінова А.Б.,

при секретарі: Вітковській К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_4, про скасування постанов в частині накладення арешту,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, де третя особа ОСОБА_4, та просило:

- скасувати постанови відповідача, якими накладено арешт на спірне нерухоме майно - земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1, а саме: постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 44812020 від 23.09.2014 та постанову про накладення арешту, 1521/2-11 від 21.10.2011 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені ним в оскаржуваній постанові, не відповідають обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 29.08.2006 між ОСОБА_4 (позичальник) і Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (банк) укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у сумі 13000,00 доларів США та сплатити проценти, комісії за його користування. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 65650,00 грн. за курсом Національного банку України на день укладення договору.

Згідно пункту 2.1 Розділу 2 договору кредиту, у забезпечення виконання зобов'язання позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості згідно договору іпотеки від 29.08.2006 №0.

Так, в забезпечення належного виконання зобов'язання за договором кредиту, між ОСОБА_4 (іпотекодавець) та АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) укладено нотаріально засвідчений договір іпотеки від 29.08.2006 №0, зареєстрований в реєстрі за №3740 (далі - договір іпотеки №0), згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1.

Поряд з цим, 12.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №1 свої права вимоги за зобов'язаннями боржника за вищеозначеним договором кредиту.

Того ж дня, приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. посвідчено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, у зв'язку з укладенням між цедентом (ПАТ «УкрСиббанк») та цесіонарієм (ТОВ «Кей-Колект») договору факторингу №1 від 12.12.2011. Відповідно до умов вказаного вище нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги, цедент передає, а цесіонарій приймає право вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку №1 до цього договору, до якого, зокрема, включено договір іпотеки №0.

Однак, 09.02.2016 при зверненні до нотаріуса, ТОВ «Кей-Колект» стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за договором іпотеки №0, накладено арешт постановами ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві: про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 44812020, видана 23.09.2014; про накладення арешту 11 від 21.10.2011 №1521/2-11.

Незгода позивача із вказаними вище постановами відповідача в частині накладення арешту на нерухоме майно, що на дату накладення арешту вже перебувало в заставі, зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності чи відсутності у ОСОБА_4 заборгованості за договором кредиту, її суми, а також відомостей чи сума цієї заборгованості є меншою або більшою, ніж вартість предмета іпотеки, і чи дозволяє така сума задовольнити вимоги стягувача у виконавчому провадженні без шкоди потенційним інтересам ТОВ «Кей-Колект», та не навів жодних поважних причин їх ненадання.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з такого.

Пунктом 5 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює порядок прийняття виконавчого документа до виконання, передбачено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до положень частини першої та третьої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборон на його відчуження.

Аналіз наведених вище положень законодавства дозволяє дійти висновку, що накладення арешту на майно боржника є правом державного виконавця, фактичною підставою для реалізації цього права є виконавчий документ та заява стягувача.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою до звернення з даним адміністративним позовом стала незгода позивача як іпотекодержателя з накладенням державним виконавцем арешту на майно боржника, яке перебуває в іпотеці, в межах виконавчого провадження, за яким він не виступає стягувачем.

На його переконання, у відповідача не було правових підстав для винесення постанови про арешт спірного майна та оголошення заборони на його відчуження, оскільки вказані дії унеможливлюють реалізацію ТОВ «Кей-Колект» першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями.

Відхиляючи наведені посилання апелянта, колегія суддів виходить з наступного.

Стаття 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законодавством порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про заставу» визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцнм) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наведеного випливає, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до частини 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З огляду на вищевикладене, винесення постанови про арешт майна, яке перебуває в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження не перешкоджає реалізації ТОВ «Кей-Колект» першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями, за визначених умов при дотриманні порядку, встановленого законодавством.

В контексті наведеного, колегія суддів також зауважує, що в даному випадку державним виконавцем вчинялися дії з виконання судових рішень про стягнення заборгованості з боржника (виникнення якої не пов'язане з кредитним та іпотечним договорами), а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, колегія суддів враховує, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

В свою чергу, ані в ході розгляду справи судом першої інстанції, ані в ході апеляційного перегляду позивачем не надано доказів наявності чи відсутності у ОСОБА_4 заборгованості за кредитним Договором, так само як і не наведено жодних поважних причин їх ненадання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при винесенні оскаржуваних постанов відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження», з огляду на що підстави до їх скасування, - відсутні.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не виявлено, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови суду немає.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 17 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя

Судді: