Справа № 809/773/17
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року № 876/8559/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Чигер І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту захисту економіки Національної поліції України про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористану відпуску, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту захисту економіки Національної поліції України, яким просив: визнати протиправними та скасувати накази відповідача від 11.04.2017 року № 370 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та від 13.04.2017 року № 139о/с «По особовому складу» про його звільнення із служби в органах національної поліції; поновити його на посаді старшого оперуповноваженого Управління захисту економіки в Івано-Франківській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 13.04.2017 року; стягнути з відповідача на його користь грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за 10 діб невикористаної відпусти за 2017 рік.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що факт вчинення ОСОБА_1 порушень службової дисципліни, а саме перебування 21.09.2016 року на робочому місці з явними ознаками алкогольного сп'яніння та невихід 08.12.2016 року на службу без поважних причин встановлено і підтверджено належними доказами. А твердження позивача, якими він обґрунтовує незаконність свого звільнення, на думку суду, є безпідставними і необґрунтованими і спростовуються наданими відповідачем доказами. Також суд зазначив, що при вирішенні питання про обрання виду дисциплінарного стягнення відповідач правильно врахував посередню характеристику ОСОБА_1, його низькі ділові та моральні якості, вчинення ним дисциплінарних проступків у минулому, за що позивач систематично притягувався до дисциплінарної відповідальності у виді доган, суворих доган, зауважень, попереджень про неповну службову відповідність. Тому суд дійшов висновку, що застосований до позивача крайній захід дисциплінарного впливу у виді звільнення із служби, визначений відповідачем з врахуванням всіх обставин проступку, характеризуючих даних позивача, а також його відношення до вчиненого, та є обґрунтованим і співмірним правопорушенню.

Постанову в апеляційному порядку оскаржили представники позивача, вважають, що вона прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просять постанову скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції протиправно не надав належної оцінки всім обставинам, що були підставою його звільнення із служби, при прийнятті оскарженої постанови керувався лише доказами, наданими відповідачем, проте безпідставно не врахував наданих позивачем пояснень і доказів, які мають суттєве значення для вирішення справи і підтверджують незаконність його звільнення. Тому, на думку представників позивача, суд дійшов помилкових висновків про правомірність оскаржених наказів відповідача про його звільнення зі служби в поліції.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_1 з 29.08.1998 року до 06.11.2015 року перебував на службі в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 року до 13.04.2017 року - в органах національної поліції, останньою посадою перед звільненням була посада оперуповноваженого Управління захисту економіки в Івано-Франківській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України.

Наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 11.04.2017 року № 370 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції. Підставою звільнення позивача в даному наказі вказано дисциплінарні проступки, що виразились в перебуванні 21.09.2016 року на робочому місці з явними ознаками алкогольного сп'яніння та невиході 08.12.2016 року на службу без поважних причин, що є порушенням вимог п. 1 ч. 1 ст. 18 та ст. 64 Закону України «Про Національну поліцію», п. п. 4 та 7 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Також наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 13.04.2017 року № 139 о/с «По особовому складу» позивача було звільнено зі служби в поліції на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби).

Колегія суддів вважає помилковим і необґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність оскаржуваних наказів про звільнення позивача з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський зобов'язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 цього Закону України у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

На даний час питання службової дисципліни поліцейських, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок їх застосування врегульовані Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22.02.2006 року № 3460-IV.

Відповідно до ст. 2 Дисциплінарного статуту дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Згідно з абз. 1 ст. 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Статтею 7 Дисциплінарного статуту визначено, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету.

Пунктами 4 і 7 ст. 40 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння.

Як встановив суд, звільнення ОСОБА_1 зі служби Національної поліції України відбулось за результатами двох службових розслідувань, проведених за фактами порушення ним службової дисципліни.

Наказом начальника Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 13.10.2016 року № 568 «Про призначення та проведення службового розслідування» було призначене службове розслідування за фактом перебування ОСОБА_4 21.09.2016 року на робочому місці з ознаками алкогольного сп'яніння, результати якого оформлені висновком від 11.11.2016 року, затвердженим заступником начальника Департаменту.

У вказаному висновку службового розслідування зафіксовано наступне. ОСОБА_1 21.09.2016 року прибув на роботу із запізненням о 10:16 год., що зафіксовано системою відеонагляду «Spotfer». Близько 10:30 год. заступник начальника відділу Управління захисту економіки Управління ОСОБА_7 виявив, що ОСОБА_1 з характерним запахом алкоголю спить у службовому кабінеті за своїм робочим столом, про що доповів в.о. начальника Управління ОСОБА_6 та начальнику сектору ОСОБА_5 Коли вони всі разом зайшли до службового кабінету ОСОБА_1, то відчули різкий запах алкоголю і зафіксували на відео, як останній спить за робочим столом. Після цього, розбудивши ОСОБА_4, вони разом поїхали на медичний огляд. Цього ж дня близько 15:20 год. вони прибули до Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру, де було проведено медичний огляд ОСОБА_1 та видано довідку № 329 про те, що він перебуває у стані алкогольного сп'яніння, концентрація алкоголю в крові 1,91 проміле. О 16:30 год. медичний огляд ОСОБА_4 був закінчений і вони разом на службовому автомобілі поїхали до Управління, однак, по дорозі ОСОБА_4 повідомив, що йому погано, вийшов із автомобіля та втік. 3 21.09.2016 року ОСОБА_1 на роботу не виходив та повідомив, що знаходиться на лікуванні.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту порушення у зазначеному випадку ОСОБА_1 службової дисципліни, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки та не зазначив беззаперечних мотивів, з яких не взято до уваги результат токсилогічного дослідження Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру від 27.09.2016 року № 1569 щодо ОСОБА_1, в якому вбачається, що в його крові алкоголю не виявлено.

Водночас суд помилково та необґрунтовано надав перевагу іншому доказу, а саме довідці Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру від 21.09.2016 року № 329, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп'яніння, концентрація алкоголю в крові 1,91 проміле. Посилання суду на відповідь лікаря Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру від 11.10.2016 року № 01-7/769 про те, що відбір біоматеріалу у ОСОБА_1 був здійснений не 21.09.2016 року, а о 08:00 год. 22.09.2016 року, що, на його переконання спростовує результат токсилогічного дослідження від 27.09.2016 року № 1569, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки суд не дослідив всі письмові докази та носії інформації з відеозаписами, на які посилався відповідач у запереченні на позов, зокрема, не витребував і не дослідив довідку Івано-Франківського обласного наркологічного диспансеру від 21.09.2016 року № 329, відеозапис системи відеонагляду в приміщенні диспансеру щодо обставин медичного огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп'яніння, не встановив підстав надання лікарем цього диспансеру інших відомостей щодо часу і дня забрання біоматеріалу (крові) у позивача, а також не дослідив відеозапису щодо обставин виявлення ОСОБА_1 сплячим за своїм робочим столом у службовому кабінеті.

Також колегія суддів враховує, що Департамент захисту економіки Національної поліції України не надав будь-яких результатів перевірки компетентними органами, в тому числі результатів перевірки в медичному закладі, щодо наявності чи відсутності ознак підробки вищевказаних документів, що ставить під сумнів достовірність їх змісту.

Крім того, колегія суддів враховує, що, як вбачається із змісту оскаржуваної постанови, суд першої інстанції дослівно переписав зміст обставин у зазначеній частині, викладений у висновку службового розслідування від 11.11.2016 року.

Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував наданий позивачем письмовий доказ - довідку стоматологічної клініки ТзОВ «Репобона ЛТД» про те, що від 21.09.2016 року з 08:30 год. перебував на прийомі у лікаря-стоматолога. На думку колегії суддів, дана обставина впливає на встановлення ступеня тяжкості вчиненого позивачем дисциплінарного проступку, а також пояснює його запізнення на роботу цього дня.

Крім того, наказом начальника Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 16.03.2017 року № 265 «Про призначення та проведення службового розслідування» було призначене службове розслідування за фактом порушення ОСОБА_1 службової дисципліни, а саме невиходу 08.12.2016 року на службу без поважних причин, а також самовільне виправлення дати в довідці про тимчасову непрацездатність, результати якого оформлені висновком від 06.04.2017 року, затвердженим начальником Департаменту.

У висновках даного службового розслідування зафіксовано наступне. ОСОБА_4 з 22.09.2016 року на роботу не виходив та повідомляв, що він знаходиться на лікарняному, однак надати лікарняні листи відмовлявся. Після неодноразових нагадувань 09.03.2017 ОСОБА_4 надав лікарняні листи в кількості 12 штук. Під час перевірки зазначених вище лікарняних листів встановлено, що довідка про тимчасову непрацездатність від 22.12.2016 року № 683, видана Івано-Франківською центральною міською клінічною лікарнею, містить ознаки підроблення, а саме виправлено дату початку лікування з 09.12.2016 року на 08.12.2016 року, що свідчить про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 08.12.2016 року. 09.03.2017 року Управління захисту економіки в Івано-Франківській області надало запит до Івано-Франківської центральної міської клінічної лікарні з метою перевірки, з якого часу ОСОБА_1 перебував на лікуванні в даній установі і лікарня надала довідку від 10.03.2017 року № 683, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні в їхньому закладі з 09.12.2016 року до 22.12.2016 року, що свідчить про його відсутність 08.12.2016 року на робочому місці без поважних причин. Дана відповідь спростовує доводи позивача про те, що 08.12.2016 року він звертався до лікувального закладу з приводу отримання ним травми. Також від порушника трудової дисципліни зажадали надання письмового пояснення. Начальник сектору ОСОБА_5 неодноразово здійснював дзвінки на мобільний телефон ОСОБА_1, але останній в категоричній формі відмовлявся з'являтися до Управління для надання пояснень і не називав адресу лікувального закладу, де він лікувався. Також при неодноразовому відвідуванні працівниками Управління місць фактичного проживання та реєстрації ОСОБА_1 у різні часи доби останній постійно був відсутній. 28.03.2017 року на адреси проживання ОСОБА_4 були надіслані рекомендовані листи з повідомленням про явку до 31.03.2017 року до приміщення Управління для ознайомлення його з наказом Департаменту захисту економіки Національноїполіції України від 16.03.2017 № 265 «Про призначення та проведення службового розслідування» та надання пояснень за фактом порушення ним службової дисципліни, однак він не з'явився та про причину неявки не повідомив, хоча відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, лист УЗЕ в Івано-Франківській області вручено 30.03.2017 року.

Щодо тверджень відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, про підроблення позивачем документу шляхом внесення виправлень у довідку Івано-Франківської міської клінічної лікарні від 22.12.2016 року № 683, а саме виправлення дати початку лікування з 09.12.2016 року на 08.12.2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідач не надав належних та достатніх доказів вчинення такого підроблення, тим більше, особисто ОСОБА_1, зокрема, не надано відомостей та документів щодо перевірки даного факту у встановленому законодавством порядку, досліджень експерта чи спеціаліста тощо. Також колегія суддів зазначає, що підроблення та використання підробленого документа є кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 358 Кримінального кодексу України. Як вбачається з доповідної записки начальника Управління захисту економіки в Івано-Франківській області від 10.03.2017року, поданої на ім'я заступника голови Національної поліції України - начальника Департаменту захисту економіки, останньому були передані матеріали щодо здійснення виправлення у зазначеній вище довідці з клопотанням направити їх в прокуратуру для прийняття рішення в порядку ст. 214 Кримінально-процесуального кодексу України. Однак відповідач не надав жодних відомостей щодо перевірки прокуратурою вказаного факту та прийняття відповідного рішення. За таких обставин, на думку колегії суддів, зазначене вище твердження відповідача є необґрунтованим і являється припущенням.

Також щодо доводів відповідача про відсутність ОСОБА_1 08.12.2016 року на робочому місці без поважних причин, колегія суддів зазначає, що, як вбачається з довідки від 08.12.2016 року № 5088, виданої Приймальним відділенням Центральної районної лікарні Надвірнянського району Івано-Франківської області та підписаної і скріпленої іменною печаткою лікарем-травматологом ОСОБА_8, позивач 08.12.2016 року звертався до вказаного закладу охорони здоров'я з приводу отримання ним травми, однак суд першої інстанції безпідставно не надав цій обставині належної оцінки. Висновок суду першої інстанції про те, що доводи позивача про звернення 08.12.2016 року до лікувального закладу з приводу отримання травми спростовуються відповіддю Івано-Франківської центральної міської клінічної лікарні від 10.03.2017 року про те, що ОСОБА_1 лікувався в їхньому закладі з 09.12.2016 року до 22.12.2016 року, на думку колегії суддів, є помилковим, оскільки, як зазначає позивач і підтверджується вказаними документами, 08.12.2016 року він звертався за медичною допомогою не до Івано-Франківської центральної міської клінічної лікарні, а до Центральної районної лікарні Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що висновки службового розслідування і доводи відповідача про відсутність ОСОБА_1 08.12.2016 року на робочому місці саме без поважних причин та підроблення ним відомостей довідки про перебування на лікуванні є не необґрунтованими, а тому не можуть бути підставою для його звільнення із служби в національній поліції.

Щодо визначення Департаментом захисту економіки Національної поліції України виду дисциплінарного стягнення, яке підлягає застосуванню до ОСОБА_1, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження, зауваження, догана, сувора догана, попередження про неповну посадову відповідність, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч. ч. 10, 15 ст. 14 Дисциплінарного статуту при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

У висновках службових розслідувань вказано, що вчинені ОСОБА_1 дисциплінарні проступки є грубим порушенням службової дисципліни і відносяться до тяжких.

Також під час судового розгляду справи відповідач зазначив (і суд першої інстанції погодився з такими доводами), що при визначенні виду дисциплінарного стягнення щодо позивача враховувалася його посередня характеристика, низькі ділові та моральні якості, вчинення дисциплінарних проступків у минулому, за що він систематично притягувався до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган, суворих доган, зауважень, попереджень про неповну службову відповідність, що підтверджується його послужним списком. За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що застосований до ОСОБА_1 крайній захід дисциплінарного впливу (звільнення із служби) визначений відповідачем з врахуванням всіх обставин проступку, характеризуючих даних позивача, а також його відношення до вчиненого та є співмірним правопорушенню.

Однак колегія суддів вважає такий висновок помилковим і необґрунтованим, виходячи з наступного.

Як зазначено вище, під час зазначених вище службових розслідувань та судового розгляду справи було встановлено наступне. Відповідачем підтверджено перебування позивача на службі у стані алкогольного сп'яніння 21.09.2016 року, однак не враховано всіх обставин, які мають значення для встановлення тяжкості вчиненого ним дисциплінарного проступку. Відповідачем не доведено відсутності поважних причин нез'явлення позивача на роботу 08.12.2016 року, а саме його звернення до закладу охорони здоров'я з приводу отриманої травми, та не доведено виправлення позивачем дати початку лікування в довідці про тимчасову непрацездатність.

Посилання суду першої інстанції на факти притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності раніше, на думку колегії суддів, у спірному випадку є безпідставним та недоречним, оскільки, як зазначено у висновках службових розслідувань, на час їх проведення та прийняття оскаржуваного наказу про звільнення зі служби у позивача були відсутні незняті дисциплінарні стягнення. При цьому, колегія суддів також зауважує, що суд першої інстанції послався лише на обставини щодо накладення в минулому на позивача дисциплінарних стягнень, але безпідставно не врахував, що до нього неодноразово застосувались заохочення.

Також колегія суддів зазначає, що доводи відповідача, з якими погодився суд першої інстанції, про посередню характеристику ОСОБА_1, зокрема, його низькі професійні, ділові та моральні якості, не підтверджені будь-якими доказами. А наголошення відповідачем в характеристиці позивача про тривале його перебування на лікарняному, на думку колегії суддів, не може свідчити про його особисті чи професійні якості.

Крім того, колегія суддів враховує, що за вчинення поліцейським дисциплінарного проступку до нього може бути застосований будь-який з видів дисциплінарних стягнень, передбачених ст. 12 Дисциплінарного статуту, в тому числі догана, сувора догана, попередження про неповну посадову відповідність, звільнення з посади (не зі служби), пониження в спеціальному званні на один ступінь. При цьому, як зазначено вище, згідно з ч. 15 ст. 14 Дисциплінарного статуту звільнення зі служби як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Тому в такому випадку, на думку колегії суддів, відповідач повинен мотивувати неможливість застосування за дисциплінарний проступок інших заходів дисциплінарного впливу та необхідності застосування саме такого виду стягнення.

Однак Департамент захисту економіки Національної поліції України в оскаржуваному наказі від 11.04.2017 року № 370 не навів вичерпних та достатніх доводів неможливості застосування до ОСОБА_1 іншого виду дисциплінарного стягнення.

Враховуючи наведені вище обставини та положення актів законодавства, а також критерії оцінки рішення суб'єкта владних повноважень, визначені ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржений наказ Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 11.04.2017 року № 370 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» прийнятий необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мали значення для його прийняття, упереджено, недобросовісно, нерозсудливо, непропорційно, а тому є протиправним і підлягає скасуванню.

А оскільки наказ Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 13.04.2017 року № 139о/с «По особовому складу» був прийнятий на підставі та на виконання зазначеного вище наказу від 11.04.2017 року № 370, який визнаний судом протиправним, тому також підлягають до задоволення позовні вимоги про визнання протиправним та скасування зазначеного наказу відповідача від 13.04.2017 року № 139о/с.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 незаконно був звільнений із служби в національній поліції, його слід поновити з 14.04.2016 року на посаді, яку він займав перед звільненням - старшого оперуповноваженого Управління захисту економіки в Івано-Франківській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України.

Також відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток визначається за правилами, визначеними «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

При цьому, в даному Порядку не міститься застережень щодо неможливості застосування його положень для обчислення розміру грошового забезпечення співробітникам органів національної поліції, а також слід зазначити, що заробітна плата і грошове забезпечення є формами оплати праці працівників (співробітників), загальні засади формування і обчислення яких є ідентичними.

Так, відповідно до п. 5 розділу ІV цього Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з довідки Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 25.04.2017 року № 259, останніми фактично відпрацьованими місяцями ОСОБА_1 були лютий і березень 2017 року, його грошове забезпечення за ці місяці склало 13284,00 грн., середньомісячне - 6642,00 грн., а середньоденне - 225,15 грн.

Часом вимушеного прогулу позивача є період з дня, наступного за днем звільнення - 14.04.2017 року до дня прийняття судом рішення про його поновлення на посаді - 17.10.2017 року. А кількість робочих днів у відповідних місяцях визначена в додатку до листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 року № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», згідно з яким в період 14-30 квітня було 10 робочих днів, у травні і червні - 20, у липні і вересні - 21, у серпні - 22, а в період 01-17 жовтня - 11. Отже, загальна кількість робочих днів у вказаному періоді склала 125 днів.

Таким чином, оскільки з дня звільнення із служби в поліції 14.04.2017 року до дня прийняття рішення суду про поновлення на посаді 17.10.2017 року ОСОБА_1 перебував у вимушеному прогулі 125 робочих днів, а його середньоденне грошове забезпечення за останні два фактично відпрацьовані місяці перед звільненням становило 225,15 грн., сума грошового забезпечення, що підлягає стягненню з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на його користь за весь час вимушеного прогулу обчислюється шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів за період вимушеного прогулу та становить 28143,75 грн. (225,15 грн. х 125 робочих дні).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню позовна вимога про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 10 діб невикористаної відпусти за 2017 рік, оскільки відповідно до ч. 10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію» за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Тобто зазначена компенсація виплачується лише поліцейським, які звільняються із служби, а в даному випадку суд поновив ОСОБА_1 на службі в органах національної поліції.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254, 256 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2017 року у справі № 809/773/17 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 11 квітня 2017 року № 370 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 13 квітня 2017 року № 139о/с «По особовому складу».

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого Управління захисту економіки в Івано-Франківській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України з 14 квітня 2017 року.

Стягнути з Департаменту захисту економіки Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2017 року до 17 жовтня 2017 року в розмірі 28143 (двадцять всім тисяч сто сорок три) грн. 75 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький

Постанова складена в повному обсязі 23.10.2017 року