Справа № 802/438/17-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 жовтня 2017 р. Справа № 802/438/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка І.В.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: Данильченка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці та Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини

про: визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці та Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП № 49862518 від 03.03.2017.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач безпідставно прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 49862518 від 03.03.2017 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015. ОСОБА_3 стверджує, що, приймаючи оскаржуване рішення відповідач, не врахував того факту, що рішення Європейського суду з прав людини в частині зобов`язання виконати рішення національних суду, ухвалених на його користь, залишилось не виконаним. Зокрема, як зазначає позивач, УПФУ в м. Вінниці всупереч рішенню Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 не виплачує пенсію відповідно до рішень національних судів, а нараховує та виплачує останню у значно меншому розмірі відповідно до постанови Кабінету Міністрів № 1210 від 23.11.2011.

Крім того, в обґрунтування протиправності оскаржуваного рішення позивач зазначає, що з відповідача по рішенню Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 не стягнута пеня за період спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період і до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях. Так, позиція відповідача зводиться до того, що постанову про закінчення виконавчого провадження від 03.03.2017 у виконавчому провадженні ВП №49862518 з виконання рішення Європейського суду з прав людини №64511/12 від 19.11.2015 у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України та інші 572 заяви", де ОСОБА_3 є одним із заявників, було винесено старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення і вчинення дій.

Представники третіх особі в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Водночас у матеріалах справи наявна заява від Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини про розгляд справи без його участі.

У той же час суд враховує пояснення представника УПФУ в м. Вінниці, надані у попередніх судових засіданнях, де представник третьої особи наголошувала, що з листопада 2011 року в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого здійснювались соціальні виплати, які одержував позивач, а тому УПФУ в м. Вінниці стало здійснювати виплату пенсії та інших соціальних виплат позивачу у розмірах, визначених чинним законодавством.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши адміністративну справу, суд установив таке.

Постановою районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 у справі № 2-а-208/11, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.02.2012, задоволено позов ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі. Зокрема, визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці щодо недоплати ОСОБА_3 щомісячного підвищення до пенсії в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 01.01.2006 по 20.06.2010; зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці нарахувати та сплатити позивачу щомісячне підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 01.01.2006 по 20.06.2010.

Зважаючи на тривале невиконання державою Україна рішення суду, ОСОБА_3 подав заяву в Європейський суд з прав людини, яка була задоволено (справа "Юрій Олексійович Щічка проти України і 572 інших заяв" № 64511/12 від 19.11.2015).

19.11.2015 Європейський суд з прав людини ухвалив остаточне рішення щодо схвалення умов односторонньої декларації у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України та 572 інші заяви" Вказаним рішенням Європейський суд об'єднав заяву ОСОБА_3 та 572 інші заяви, подані проти України іншими заявниками.

Відповідно до вказаного рішення Європейського суду Уряд України повинен протягом трьох місяців сплатити кожному заявнику 1000 євро, що є відшкодуванням матеріальної і моральної шкоди та судових і інших витрат, а також виконати рішення національних судів, які ще підлягають виконанню. У випадку несплати цих сум протягом зазначеного тримісячного строку Уряд зобов'язався сплатити пеню за період з моменту спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку у розмірі граничної позичкової станки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано гри відсоткові пункти.

22.12.2015 з Європейського суду з прав людини надійшло повідомлення про ухвалення ним рішення у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України та 572 інші заяви" та зазначено, що протягом трьох місяців від цієї дати рішення має бути виконано.

20.01.2016 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренком С.В. за наслідками розгляду Службової записки в.о. Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 04.01.2016 №704/12.0.1-48-16 про виконання рішення №64511/12 від 19.11.2015 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП№49862518.

В подальшому, Департаментом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Міністерства юстиції України було підготовлено та направлено до Державної казначейської служби України заяву та банківські реквізити стягувача - ОСОБА_3 для перерахування коштів.

Платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 01.03.2016 № 1187 на користь позивача перераховано кошти у розмірі 29500,82 грн. (гривневий еквівалент 1000 євро згідно з курсом Національного банку України).

06.05.2016 старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко С.В. направив лист від 06.05.2016 №387/20.1/23с ОСОБА_3 щодо надання на адресу відділу документів по рішенню національного суду, яке стало підставою для звернення до Суду.

04.10.2016 державний виконавець виніс Пенсійному фонду України вимогу №387/23 від 04.10.2016 №387/20.1/2, відповідно до якої з метою недопущення порушення прав та інтересів стягувача ОСОБА_3 зобов'язано Пенсійний фонд України у триденний строк з моменту отримання даної вимоги повідомити відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повне чи часткове виконання постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 у справі №2а-208/11 з наданням підтверджуючих документів та зазначенням суми перерахунку; у разі якщо рішення національного суду не виконано, його виконання повинно знаходитись на постійному контролі в управлінні Пенсійного фонду України у Ленінському районні м. Вінниці та Пенсійному фонді України до повного його виконання.

В цей же день 04.10.2016 старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко С.В. виніс вимогу №387/23 від 04.10.2016 №387/20.1/2 Державній казначейській службі України, відповідно до якої з метою недопущення порушення прав та інтересів стягувача ОСОБА_3, зобов'язано Державну казначейську службу України у триденний строк з моменту отримання даної вимоги повідомити відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про наявність постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 №2а-208/11 в Реєстрі рішень для подальшого його виконання у спосіб, передбачений Порядком погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №440 від 03,09.2014. Крім того, зазначив про обов'язок у разі наявності постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 №2а-208/11 в Реєстрі рішень повідомити відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повне або часткове виконання вищевказаного рішення суду.

23.12.2016 Пенсійний фонд України надав письмову відповідь №42018/07-10 (яка надійшла до Міністерства юстиції України 28.12.2016) на вимогу державного виконавця від 04.10.2016 №387/23. У вказаній письмовій відповіді Пенсійний фонд України просив закінчити виконавче провадження, відкрите на виконання рішення Європейського суду з прав людини №ї64511/12 від 19.11.2015 у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України та інші 572 заяви" стосовно ОСОБА_3 щодо виконання постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.01.2011 у справі №2а-208/11, у зв'язку з фактичним та в межах повноважень виконанням управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці рішення суду.

Постановою головного державного виконавця від 03.03.2017 виконавче провадження №49862518 з примусового виконання Рішення Європейського суду з прав людини "Юрій Олексійович Щічка проти України та 572 інші заяви" №64511/12 від 19.11.2015 закінчене на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ та частини п'ятої статті 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Супровідним листом від 03.03.2017 № 387/20.1/23 вказана постанова державного виконавця направлена ОСОБА_3

Не погодившись з цією постановою, вважаючи її протиправною позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які були досліджені в процесі розгляду адміністративної справи, суд брав до уваги такі положення матеріального законодавства.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку станом на момент прийняття оскаржуваного рішення визначав Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606ХІV.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" №606-ХІV встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" №606-XIV примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" №202/98-ВР.

Підпунктами 1.1 і 2.2 Положення про Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.2015 № 1134/к передбачено, що Департамент державної виконавчої служби є самостійним структурним підрозділом Міністерства юстиції України, а його основним завданням є забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" №606-ХІV встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно з положеннями статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" №606-ХІV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту пункту 9 частини другої статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" №606-ХІV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, в тому числі рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (Закон № 3477-15).

Відповідно до ст. 2-3 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (тут і далі - в редакції, чинній станом на момент прийняття оскаржуваного рішення) є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, виконання рішення здійснюється за рахунок Державного бюджету України.

За нормами ч. 1 ст. 4 Закону № 3477-15 протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного орган представництва готує та надсилає для опублікування в газеті "Урядовий кур'єр" стислий виклад Рішення українською мовою, який має включати: а) офіційну назву Рішення мовою оригіналу та в перекладі українською мовою; б) номер заяви до Суду; в) дату постановлення Рішення; г) стислий виклад фактів у справі; д) стислий виклад питань права; е) переклад резолютивної частини Рішення.

Відповідно до ст. 5 вказаного Закону протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва надсилає стислий виклад Рішення Стягувачеві, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, всім державним органам, посадовим особам та іншим суб'єктам, безпосередньо причетним до справи, за якою постановлено Рішення.

Так, статтею 7 Закону № 3477-15 встановлено, що протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження. Неподання Стягувачем заяви про виплату відшкодування не є перешкодою для виконання Рішення.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 31.05.2006 № 784 установлено, що представництво України в Європейському суді з прав людини та звітування про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах, в яких Україна є стороною, здійснюється в установленому порядку Міністерством юстиції через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Статтею 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлений порядок виплати відшкодування.

Так, виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті "б" частини першої статті 7 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний Стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України "Про виконавче провадження".

Підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Державна виконавча служба протягом трьох днів надсилає Органу представництва постанову про закінчення виконавчого провадження та підтвердження списання коштів.

В свою чергу п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Як зазначалося, оскаржувана постанова прийнята на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" №1404-УІІІ та частини п'ятої статті 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

При цьому, у описовій і мотивувальній частині постанови про закінчення виконавчого провадження вказано таке:

"Рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 1187 від 01.03.2016 у розмірі 29500,82 грн. (еквівалент 1000 євро) та платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 28 від 17.02.2017 перерахована заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 33752,60 грн.

Листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі "Великода проти України", у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України було зобов`язано здійсните перерахунок та виплачувати їй пенсію з 1 грудня 2008 року, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану.

Європейський суд дійшов висновку "що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов`язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав".

Також у постанові про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем зроблено посилання на статтю 9 Конституції України, статтю 13 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статтю 32 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Великода проти України".

Представник позивача не заперечував факту виплати позивачу зазначених сум (29500,82 грн. та 33752,60 грн. Однак, на думку представникам позивача, приймаючи оскаржувану постанову, відповідач не врахував того факту, що рішення Європейського суду з прав людини № 64511/12 від 19.11.2015 в частині зобов`язання виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь, залишилось не виконаним, оскільки пенсія позивачу нараховується та виплачується у значно меншому розмірі відповідно до постанови Кабінету Міністрів № 1210 від 23.11.2011.

У той же час, представник відповідача наголошував, що з листопада 2011 року в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого здійснювались соціальні виплати У зв'язку зі змінами в пенсійному законодавстві пенсія ОСОБА_3 приведена відповідність до норм чинного законодавства.

А тому, на переконання представника відповідача, постанова Ленінського районного суду міста Вінниці від 14.01.2011 в адміністративній справі №2а-208/11 за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі міста Вінниці в частині проведення визначеного нею перерахунку пенсії та відповідних виплат підлягала виконанню до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування цих соціальних виплат.

Надаючи оцінку вказаним доводам сторін, суд виходив з такого.

Відповідно до рішення Європейського суду № 64511/12 від 19.11.2015 Уряд України повинен виконати рішення національних судів, які ще підлягають виконанню.

Відносно позивача це рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 14.01.2011 в адміністративній справі №2а-208/11, яким, зокрема, зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці нарахувати та сплатити позивачу щомісячне підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" за період з 01.01.2006 по 20.06.2010.

Водночас Законом України від 14.06.2011 №3491-VI "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" доповнені Прикінцеві положення пункту 4, якими установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання пункту 7 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 14.06.2011 №3491-VI Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 06.07.2011 №745 "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету", яка набрала чинності з 23.07.2011.

У зв'язку з прийняттям зазначеного нормативно-правового акта застосування положень статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" до 23.07.2011 здійснюються у порядку та розмірах, встановлених наведеним законом, а з 23.07.2011 - у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" визнані такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.

Також, рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 №З-рп/2012 у справі за конституційним поданням Правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення деяких статей Конституцій України, Бюджетного кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України суд розтлумачив, що Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

01.01.2012 набрав чинності Закон України від 22.12.2011 №4282-VІ "Про Державний бюджет України на 2012 рік", пунктом 3 Розділу "Прикінцеві положення" якого передбачено, що у 2012 році норми і положення статті 39, 50, 51, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", та стаття 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

На виконання вимог зазначеного Закону Кабінет Міністрів України прийняв постанови від 23.11.2011 №1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та від 28.12.2011 №1381 "Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення".

Таким чином, починаючи з 23.11.2011 в Україні змінилося правове регулювання, на підставі якого позивачу здійснювались виплата пенсії та інші соціальні виплати згідно із судовим рішенням, зокрема, по-іншому визначені розміри пенсій для інвалідів щодо яких встановлено причинний зв'язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до положень частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.06.2014 у справі №43331/12 "Великода проти України", в якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України зобов'язано здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію з 1 грудня 2008 року, суд визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Так, Європейський суд дійшов висновку що подальша дія такого судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни; при цьому наголосив, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватись, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. Тут же вказано, що суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції; а зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулась держава. Також Європейський суд констатував, що за відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Таким чином, Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що дія судового рішення, яким встановлено розмір пенсії припиняється, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни. При цьому, такий суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, що повинен тлумачитися з огляду на умови сьогодення (рішення від 25.04.1978 у справі "Тайрер проти Сполученого Королівства" (Tyrer V. the United Kingdom), п. 31, Series А №26; рішення від 07.07.2017 у справі "Пічкур проти України" (Pichkur v. Ukraine), заява №10441/06, п. 53).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.09.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" вказав, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004.

У рішеннях Європейського суду з прав людини в справі "Аррас та інші проти Італії" від 14.02.2012, "Сухобоков проти Росії" від 13.04.2006 також констатовано, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому.

Таким чином, суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що постанова Ленінського районного суду міста Вінниці від 14.01.2011 в адміністративній справі №2а-208/11 за позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі міста Вінниці в частині проведення визначеного нею перерахунку пенсії та відповідних виплат підлягала виконанню до моменту внесення у чинне законодавство України змін, що встановлюють новий порядок обчислення та нарахування цих соціальних виплат.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 3477-15 підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, рішення національного суду - постанова Ленінського районного суду міста Вінниці від 14.01.2011 в адміністративній справі №2а-208/11 виконане, оскільки платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 28 від 17.02.2017 перерахована заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 33752,60 грн.

Грошові кошти у розмірі 29500,82 грн. (еквівалент 1000 євро) також перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 1187 від 01.03.2016.

Проте, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Суд звертає увагу, що Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України і 572 інших заяв", а також і в постанові про відкриття виконавчого провадження зазначено, що "Держава виплатить вищезазначені кошти і виконає рішення національних судів, які ще підлягають виконанню протягом трьох місяців з дати повідомлення про прийняття Судом рішення відповідно до пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Також, в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України і 572 інших заяв" зазначено, що "у випадку несплати цих сум і невиконання рішень національних судів протягом зазначеного тримісячного строку Уряд зобов'язується сплатити пеню за період з моменту спливу тримісячного строку і до моменту остаточного розрахунку у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в цей період, до якої має бути додано три відсоткові пункти."

Отже, суд доходить до висновку, що були порушенні строки виконання рішення Європейського суду з прав людини, що тягне за собою застосування пені на підставі ч. 1-2 ст. 8 Закону, чого зроблено не було.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко Сергій Володимирович передчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 49862518 від 03.03.2017, оскільки залишився не проведений розрахунок пені, у зв'язку з несвоєчасною сплатою державою-відповідачем належної ОСОБА_3 суми, тому вказана постанова є протиправною та підлягає скануванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. В той же час згідно з ч. 2 ст. 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, наявні у справі, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Підстави для відшкодування судових витрат відповідно до положень ст. 94 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. про закінчення виконавчого провадження ВП № 49862518 від 03.03.2017.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович