Справа № 820/872/17
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2017 р. № 820/872/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Дирявої К.І.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд:

- визнати незаконною багаторічну протидію ОСОБА_2 посадовими особами державних органів, що уповноважені державою на вирішення питань видачі громадянам документів, що посвідчують особу та надання громадянства України;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області видати йому тимчасову довідку, що посвідчує особу, оформити необхідні документи для вирішення питання про надання йому громадянства України та направити їх за належністю для подальшого опрацювання, надати йому паспорт громадянина України.

В обґрунтування позову зазначено, що у зв'язку зі зникненням приблизно у 1992 році за нез'ясованих обставин в ОСОБА_2 паспорту, останній неодноразово усно та письмово звертався до органів міліції, органів державної влади, однак ані паспорту, ані громадянства України не отримав. Позивачем також вказано, що під час чергового звернення, яке відбулося 24.04.2014 року, із заявою до Головного управління ДМС у Харківській області посадова особа відповідача відмовлялась прийняти заяву про надання довідки про втрату паспорта, громадянства України та паспорта громадянина України, вимагаючи пред'явлення позивачем зниклого паспорту. В подальшому, посадовою особою відповідача все ж таки було прийнято у позивача колективне звернення від 24.04.2014 року. У відповідь на вказану заяву позивачем було отримано письмову відповідь від 23.05.2014 року, однак вказана відповідь в порушення норм діючого законодавства не містила вичерпного викладу відповідей на порушені у зверненні питання. Вказані протиправні дії відповідача, на думку позивача, є багаторічною протидією уповноваженого державою органу на вирішення питань видачі громадянам документів, що посвідчують особу та надання громадянства України. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Представник відповідача у наданих до суду письмових запереченнях проти заявленого позову заперечував та зазначив, що колективне звернення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 від 24.04.2014 року було розглянуто відповідачем у відповідності до норм діючого законодавства в межах компетенції. За результатами розгляду Головним управлінням ДМС у Харківській області було складено та затверджено висновок від 23.05.2014 року. Про результати розгляду колективного звернення заявникам було повідомлено шляхом направлення відповіді 23.05.2014 року, в якій було роз'яснено вимоги діючого законодавства України та вказано на подальший порядок дій позивача. Подальших звернень позивача до відповідача не було. У зв'язку з зазначеним позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Також представником відповідача вказано, що ніяких рішень, стосовно позивача Головним управлінням ДМС у Харківській області не приймало, будь-яких дій не здійснювало, бездіяльності не виявляло, а отже у позивача відсутні підстави для звернення до суду.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до приписів Кодексу адміністративного судочинства України, у судове засідання не прибув.

Суд зазначає, що враховуючи те, що судове засідання у даній справі раніше неодноразово відкладалось у зв'язку з не прибуттям позивача, а також оскільки позивачем було надано пояснення по суті позовних вимог у судовому засіданні, то суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача на підставі наявних у ній доказів.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти заявленого позову заперечував, з підстав викладених у письмових запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення позивача під час судового розгляду справи та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 6 КАС, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України та п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 3 КАС позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

З врахуванням вищевикладених норм, слід дійти висновку, що до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка має суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні її прав чи свобод.

Отже, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

З наявної в матеріалах справи копії картки прописки за формою А вбачається, що громадянин ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Харкова прибув з Черемушкінського району м. Москва та значиться зареєстрованим з 12.03.1993 року за адресою: АДРЕСА_1.

Раніше, 28.03.1980 року позивач був документований Червонозаводським РВВС м. Харкова паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1

З наявної в матеріалах справи копії картки прописки за формою А встановлено, що остання містить відомості про те, що Червонозаводським РВВС м. Харкова 02.02.1993 року на запит №7 (про втрату паспорту) Дзержинського РВВС м. Харкова надсилалась копія заяви за формою №1 про видачу громадянину ОСОБА_2 паспорту. У заяві міститься адреса попереднього проживання, а саме: АДРЕСА_2. За вказаною адресою ОСОБА_2 був зареєстрований в період з 03.12.1970 по 06.09.1984 року, що вбачається з копії картки прописки за формою А. В подальшому, позивач був виписаний на навчання до Москви.

Під час судового розгляду справи позивачем було повідомлено суду, що приблизно у 1992 році за нез'ясованих обставин у нього зник паспорт. В подальшому позивач багаторазово усно і письмово звертався до паспортного стола Дзержинського районного відділу внутрішніх справ м. Харкова з проханням видати новий паспорт. Однак, як повідомлено позивачем, співробітниками паспортного стола, було відмовлено у вирішенні питання про надання нового паспорта та направлено ОСОБА_2 для отримання нового паспорта до м. Москви, де останній був зареєстрований.

З наданих позивачем пояснень судом встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово особисто звертався з приводу отримання нового паспорту до РВВС м. Москви, однак звідти його було направлено для отримання паспорта до м. Харкова з посиланням на те, що він був прописаний у м. Москві тимчасово.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 задля вирішення питання отримання нового паспорту письмово звернувся до Верховної Ради Російської Федерації.

У відповідь на вказане звернення позивачем було отримано письмову відповідь начальника паспортного Управління УВС м. Москви від 05.11.1992 року №9/1-3085, в якій роз'яснено, що новий паспорт ОСОБА_2 повинні видати за місцем постійного проживання, тобто у м. Харкові.

Позивачем під час судового розгляду справи було повідомлено, що після звернення з отриманою від начальника паспортного Управління УВС м. Москви письмовою відповіддю до паспортного столу Дзержинського РВВС м. Харкова, йому було видано 26.01.1993 р. довідку про втрату паспорта, яка, в подальшому, до 11.04.1997 року неодноразово продовжувалась.

Також, позивачем у наданих поясненнях було вказано, що після 11.04.1997 року, у зв'язку з відмовою в продовженні дії довідки про втрату паспорта, він неодноразово усно та письмово звертався до паспортного столу Дзержинського районного відділу міліції м. Харкова, до начальника Управління паспортної, реєстраційної і міграційної роботи МВС України в Харківській області ОСОБА_7, до міністра МВС Ю. Кравченка з проханням про видачу нового паспорта.

На підтвердження вказаних обставин позивачем до суду надано копії листів за його підписом та отриманих відповідей.

Водночас, під час судового розгляду справи позивачем також вказано, що посадовими особами державного органу, що уповноважений державою на вирішення питань видачі громадянам документів, що посвідчують особу та надання громадянства України протиправно спричиняється йому багаторічна протидія.

З наданих позивачем пояснень та матеріалів справи судом встановлено, що зазначена в позові протидія полягає у відмові, наданій позивачу за результатами розгляду звернення від 24.04.2014 року щодо видачі ОСОБА_2 тимчасової довідки, що посвідчує особу, надання громадянства ОСОБА_2 та видачі нового паспорта, а також у негативному розгляді, на думку позивача, його попередніх звернень з тотожного питання.

Судом встановлено, що вказане звернення, у формі заяви, є колективним та складено за підписом позивача та підписами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 в порядку Закону України "Про звернення громадян" на ім'я в.о. Президента України ОСОБА_9 та начальника Головного управління ДМС у Харківській області ОСОБА_10 і стосується питання видачі ОСОБА_2 тимчасової довідки, що посвідчує особу, надання громадянства ОСОБА_2 та видачі нового паспорта, що вбачається з наявної в матеріалах справи копії заяви (а.с. 19-21).

Суд зазначає, що оскільки колективне звернення ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 стосується питання видачі ОСОБА_6 тимчасової довідки, що посвідчує особу, надання громадянства ОСОБА_6 та видачі йому нового паспорта, то рішення у даній справі не може вплинути на права, свободи, інтереси або обов'язки ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

Позивачем надано до суду копії листа за його підписом на ім'я начальника Дзержинського районного відділу Харківського міського управління УМВС України в Харківській області ОСОБА_11 від 08.04.2003 року, відповіді начальника Дзержинського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області ОСОБА_12 від 16.04.2003 року та відповіді т.в.о. начальника Дзержинського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області ОСОБА_13 від 06.06.2014 року в якості доказу створення штучних перешкод з боку співробітників міграційної служби. Однак суд зазначає, що вказані докази не є достатніми задля встановлення багаторічної протидії ОСОБА_2 посадовими особами відповідача, оскільки достеменно свідчать тільки про багаторазові спроби позивача вирішити питання отримання громадянства та нового паспорту, оскільки зазначені докази свідчать про отримання позивачем відповідей на його заяви, в яких вказано на необхідність підтвердження належності до громадянства України та прибуття до Дзержинського РВ м. Харкова ГУ ДМС у Харківській області задля надання документів, пов'язаних з одержанням паспорта.

В той же час, матеріали справи не містять доказів подання встановлених законодавством документів позивачем до Дзержинського РВ м. Харкова ГУ ДМС у Харківській області задля вирішення питання отримання громадянства та нового паспорту. При цьому, суд зазначає, що позивачем надано до суду фотографію із зображенням графіку роботи паспортного столу Дзержинського РВ м. Харкова ГУ ДМС у Харківській області, як доказ прибуття позивачем задля подання вказаних документів, але відсутності на робочому місці начальника паспортного столу.

Відтак, у даному випадку у суду відсутні підстави для визнання незаконною багаторічної протидії посадовими особами державних органів, що уповноважені державою на вирішення питань видачі громадянам документів, що посвідчують особу та надання громадянства України.

В той же час, враховуючи надані в ході розгляду справи пояснення позивача, суд приходить до висновку, що фактично позивач при зверненні до суду оскаржує дії відповідача щодо не належного розгляду колективного звернення від 24.04.2014 року, що виразилось у ненаданні повної та обґрунтованої відповіді на порушені у зверненні питання за результатами його розгляду, не повідомленні алгоритму дій, які необхідно вчинити задля отримання тимчасової довідки, що посвідчує особу, громадянства України та паспорта громадянина України, не повідомленні переліку документів, які необхідно надати до ДМС для отримання відповідних документів, не роз'ясненні порядку документального підтвердження відсутності громадянства інших держав.

Суд зазначає, що питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюється Законом України "Про звернення громадян".

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно з приписами ст. 15 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до положень ст. 16 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Громадянин може подати скаргу особисто або через уповноважену на це іншу особу. Скарга в інтересах неповнолітніх і недієздатних осіб подається їх законними представниками.

Скарга в інтересах громадянина за його уповноваженням, оформленим у встановленому законом порядку, може бути подана іншою особою, трудовим колективом або організацією, яка здійснює правозахисну діяльність.

До скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.

Як закріплено в ст. 18 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Статтею 20 Закону України "Про звернення громадян", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

З наявної в матеріалах справи копії заяви від 24.04.2014 року за підписами ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вбачається, що вказане звернення обумовлене зникненням у позивача паспорту, відмовою у продовженні дії довідки про втрату паспорту, а також обставинами неприйняття Управлінням паспортної, реєстраційної і міграційної роботи МВС України в Харківській області заяви ОСОБА_2 від 12.11.1999 року, прийняттям 18.11.1999 року вказаним органом заяви позивача, однак не наданням письмової відповіді.

Також у заяві від 24.04.2014 року заявниками вказано на необхідність вирішення питання щодо надання ОСОБА_2 тимчасової довідки, що посвідчує особу, громадянства України та паспорта громадянина України.

Матеріали справи свідчать, що головним спеціалістом відділу громадянства Управління паспортної роботи, громадянства та реєстрації фізичних осіб ГУДМС у Харківській області розглянуто в межах компетенції матеріали колективного звернення до в.о. Президента України громадян ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

За результатами розгляду складено висновок про результати розгляду звернення громадянина ОСОБА_2 від 23.05.2014 року, який затверджено заступником начальника ГУДМС України в Харківській області 23.05.2014 року (а.с. 23-27).

Відповідно до висновку від 24.04.2014 року вирішено розгляд колективного звернення ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в межах компетенції, вважати закінченим, надати письмову відповідь заявникам з роз'ясненням чинного законодавства.

Судом встановлено, що листом на ім'я заявників за підписом заступника начальника Головного управління ДМС у Харківській області було повідомлено про результати розгляду звернення та вказано наступне.

Проведеною перевіркою встановлено, що громадянин ОСОБА_2 з моменту існування з 2012 року Дзержинського районного відділу у м. Харкові Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області на особистий прийом до начальника ніколи не звертався. Паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року та паспортом громадянина України у Дзержинському районі м. Харкова ніколи не документувався.

Перевіркою за відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Харківській місце проживання громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м. Харкова, зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3, по довідці № 60/112, виданій 26.01.1993 Дзержинським РВВС м. Харкова.

Відповідно до картки прописки форми А громадянин ОСОБА_2 і раніше був зареєстрований в період з 03.12.1970 по 06.09.1984 за адресою АДРЕСА_2. Виписаний на навчання до м. Москви. Іншої інформації стосовно реєстрації місця проживання громадянина ОСОБА_2 в період з 1984 до 1993 років на території Харківської області у відповідача не має.

Водночас, вказаним листом заявників було повідомлено, що належність до громадянства України визначається відповідно до ст. 3 Закону України від 18.01.2001 "Про громадянство України", а видача паспорта громадянина України передбачена Положенням про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ.

Також заявників повідомлено, що факт постійного проживання громадянина ОСОБА_2 на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) не підтверджений документально, та місце проживання заявника на в цей період не було відповідно зареєстроване, у зв'язку з чим ОСОБА_2 не є громадянином України.

Крім того, вказаним листом було рекомендовано для вирішення питання по суті, детальнішого з'ясування інших обставин, які мають значення при наданні необхідних документів для визначення належності ОСОБА_2, до громадянства України відповідно до ст. 8 Закону України "Про громадянство України" за територіальним походженням та документування, в подальшому, паспортом громадянина України, звернутись за місцем проживання до Дзержинського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області зі всіма наявними документами.

З аналізу вказаного листа Головного управління ДМС у Харківській області на колективне звернення від 24.04.2014 року вбачається, що фактично заявникам було надано відповідь на питання стосовно належності ОСОБА_2 до громадянства України, порядку його визначення та питання документування паспортом громадянина України.

При цьому, суд зазначає, що надана заявникам відповідь не містить в собі вирішення питання стосовно надання ОСОБА_2 тимчасової довідки, що посвідчує особу.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на наведене та з урахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд дійшов висновку, що Головним управлінням ДМС у Харківській області фактично не надано відповідь на всі порушені у колективному зверненні від 24.04.2014 року питання, а отже колективне звернення ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 24.04.2014 року не розглянуто відповідачем в повному обсязі, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем під час розгляду колективного звернення ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не було повно та всебічно перевірено заяву від 24.04.2014 року.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень ч.2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З врахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та визнання протиправною бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області щодо здійснення належного розгляду звернення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 від 24.04.2014 року.

Стосовно позовних вимог позивача про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області видати йому тимчасову довідку, що посвідчує особу, оформити необхідні документи для вирішення питання про надання йому громадянства України та направити їх за належністю для подальшого опрацювання, надати йому паспорт громадянина України слід зазначити наступне.

В ході судового розгляду справи та з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області позивача було неодноразово повідомлено про обставини документального не підтвердження факту проживання громадянина ОСОБА_2 на території України на момент проголошення незалежності України та на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України", у зв'язку з чим вказано, що позивач не є громадянином України.

Суд зазначає, що за Рекомендацією № R (80) 2 комітету державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Тому в даному випадку питання видачі тимчасової довідки, що посвідчує особу, оформлення необхідних документів для вирішення питання про надання позивачу громадянства України та їх направлення за належністю для подальшого опрацювання, а також надання ОСОБА_2 паспорта громадянина України у разі наявності на те підстав віднесено виключно до компетенції відповідача та не входить до компетенції суду, а тому позовні вимоги щодо зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області видати позивачу тимчасову довідку, що посвідчує особу, оформити необхідні документи для вирішення питання про надання ОСОБА_2 громадянства України та направлення їх за належністю для подальшого опрацювання, надання позивачу паспорта громадянина України є такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області оформити необхідні документи для вирішення питання про надання йому громадянства України та направити їх за належністю для подальшого опрацювання, надати йому паспорт громадянина України.

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до приписів ч.2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України та з врахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області розглянути повторно звернення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 від 24.04.2014 року з урахуванням висновків суду у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області щодо здійснення належного розгляду звернення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 від 24.04.2014 року.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області розглянути повторно звернення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 від 24.04.2014 року з урахуванням висновків суду у даній справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 24 жовтня 2017 року.

Суддя Мельников Р.В.