Справа № 389/2083/17
Суддя: Берднікова Г. В.
Дата ухвалення: 2017-10-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЄУН № 389/2083/17
Провадження № 2-а/389/139/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2017 року Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого-судді Берднікової Г.В.

при секретарі Чукановій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Знамянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області на неправомірні дії щодо припинення виплати щомісячної державної пенсії за віком,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Знамянського обєднаного управління Пенсійного фонду України, в якому просить: визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії; зобовязати поновити виплату пенсії з 31 грудня 2006 року; виплатити заборгованість по виплаті пенсії з дня припинення виплати пенсії в період з 01 липня 2006 року по теперішній час; виплачувати пенсію в подальшому незалежно від місця її перебування.

Ухвалою від 18 жовтня 2017 року адміністративний позов у частині вимог заявлених поза межами шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, а саме щодо зобовязаня поновити виплату пенсії з 31 грудня 2006 року по 28 лютого 2017 року включно та виплатити заборгованість по виплаті пенсії з дня припинення виплати пенсії в період з 01 липня 2006 року по 28 лютого 2017 року включно, залишено без розгляду, відповідно до положень ст.100 КАС України.

Вимоги обгрунтувала тим, що проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 12 листопада 1997 року отримувала пенсію за віком. В січні 2007 року виїхала за межі України до країни Ізраїль, у зв'язку з чим виплату пенсії їй було припинено. В Ізраілі вона пербуває на консульському обліку посольства України з 11 січня 2007 року і користується всіма правами громадянина України відповідно до її статусу. В місті Знам'янці має нерухоме майно квартиру, що розташорвана по вулиці Привокзальна, 17 під номером 67. В серпні 2017 року приїхавши до України, звернулася до Знамянського обєднаного управління Пенсійного фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії, яку вона отримувала в управлінні Пенсійного фонду та повернення грошових коштів щомісячної пенсії, починаючи з 01 січня 2007 року по 26 липня 2017 року. Проте, у задоволенні заяви відповідачем їй відмовлено з посиланням на ст.ст.1,92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ст.ст.8,49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позивач як і її представник у судове засідання не з'явилися, представник позивача надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення, в якому просить позовні вимоги в частині зобов'язання поновити виплату пенсії з 31 грудня 2006 року та виплатити заборгованість по виплаті пенсії з 01 липня 2006 року залишити без розгляду, а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Вказав, що в силу ст.ст.1,92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ст.ст.8,49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відсутні правові підстави для призначення пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання в держави, з якими Україною не укладено міжнародні договори, що врегульовують питання пенсійного забезпечення таких осіб (крім пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання). На даний час не укладено договір про пенсійне забезпечення громадян при їх переселенні в межах держави Ізраїль. Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року поширюється на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07 жовтня 2009 року.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України. З 14 листопада 1997 року вона пербувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду та їй виплачувалась пенсія за вислугою років.

В подальшому 31 травня 2006 року позивач звернулась з письмовою заявою про припинення виплати пенсії в зв'язку із виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль. На підставі вказаної заяви їй було виплачено пенсію разовим дорученням за період з 01 липня 2006 року по 31 грудня 2006 року.

В січні 2007 року ОСОБА_1 виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділені посольства України в державі Ізраїль. Таким чином з 01 січня 2007 року виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена, у звязку з виїздом за кордон - до держави Ізраїль на постійне місце проживання.

До виїзду за кордон ОСОБА_1 мешкала АДРЕСА_1. Вказана квартира і наразі є її власністю, де вона періодично проживає.

26 липня 2017 року позивач звернулася до Знамянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області з заявою про поновлення виплати пенсії. 02 серпня 2017 року їй надано відповідь про відмову в поновленні пенсії у зв'язку з відсутністю правових підстав.

Не погоджуючись з такими рішенням позивач звернулася до суду з даним позовом.

Спірним у даній справі є правомірність дій відповідача щодо відмови в поновленні виплати пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

З 01 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV(далі Закон № 1058-IV).

Згідно з п.2 ч.1 ст.49, другим реченням ст. 51 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону №1058, з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Після прийняття зазначеного рішення КСУ і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, проголошеного статтею 46 Конституції України.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.2 ст. 8 КАС України і ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, і відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення позивача як громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Відповідно до ч. 2 ст.49 Закону №1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Таким чином з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини та з метою не допущення дискримінації позивача, як громадяна України, який постійно проживає за кордоном та якому пенсія виплачувалась за місцем останнього проживання в Україні, а саме в місті Знамянці Кіровоградської області, суд приходить до висновку, що відповідач повинен поновити позивачу виплату раніше призначеної пенсії та виплачувати їй таку пенсію починаючи з 01 березня 2017 року відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги щодо визнання протиправними дії відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії суд вважає безпідставними, оскільки положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV втратили чинність з 07 жовтня 2009 року. Тобто з 07 жовтня 2009 року відпали встановлені пунктом 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV підстави для припинення виплати пенсії, а припинені виплати пенсій поновлюються. Рішення ж про припинення виплати ОСОБА_1 пенсії було прийняте за станом на 01 січня 2007 року. Тобто дії управління пенсійного фонду щодо припинення виплати пенсії були правомірними, правові підстави для визнання їх протиправними відсутні. У даному випадку доцільною була б позовна вимога про визнання протиправними дій Знамянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області щодо відмови в поновленні виплати пенсії.

З огляду на зазначене суд, відповідно до ч.2 ст.11 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, оскільки у даному випадку це потрібно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача та визнає протиправними дії Знамянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області щодо відмови ОСОБА_1 в поновленні виплати пенсії.

Позовні вимоги щодо зобовязання відповідача виплачувати пенсію в подальшому задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За змістом ст.104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Тобто, суд розглядає спір, який виник та існує станом на час прийняття рішення. Вважати, що у майбутньому між сторонами буде існувати спір та що на законодавчому рівні правовідносини між сторонами будуть врегульовані тим чином, про який зазначає позивач в позовних вимогах, на сьогодні підстав немає.

Виходячи з положень ст.94 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений нею при подачі адміністративного позову до суду в сумі 640 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Знамянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області.

Керуючись ст.ст. 71, 72, 86, 94, 98, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Знамянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області на неправомірні дії щодо припинення виплати щомісячної державної пенсії за віком задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Знамянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області щодо відмови в поновленні виплати ОСОБА_1 пенсії.

Зобовязати Знамянське обєднане управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області поновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, виплату раніше призначеної пенсії за вислугою років та виплачувати їй таку пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 березня 2017 року.

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Знамянського обєднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Знамянський міськрайонний суд Кіровоградської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суддя Г.В. Берднікова