Справа № 826/7988/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 жовтня 2017 року № 826/7988/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Трейд" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Трейд", (далі - позивач), до Головного управління ДФС у м. Києві, (далі - відповідач), про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 15.05.2017 р. № , (далі - оскаржуване рішення).

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийнято відповідачем на підставі висновків перевірки, які не відповідають фактичним обставинам.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі № 826/7988/17, (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представники позивача підтримали позов та просили задовольнити його повністю, а представник відповідача заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні повністю.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем проведено перевірку позивача, за результатами якої 19.04.2017 р. складено акт № 161/26-15-14-01-03/38811427 про результати документальної планової перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., (далі - акт перевірки), згідно з висновками якого, позивачем занижено податок на прибуток у загальному розмірі 9 970 243, 00 грн., у тому числі за 2015 р. - 3 360 418, 00 грн.; за 2016 р. - 6 609 825, 00 грн.

На підставі акту перевірки, 15.05.2017 р. відповідачем прийнято оскаржуване рішення, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 9 970 243, 00 грн. за основним платежем та у розмірі 1 652 456, 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вважаючи таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Як з'ясовано у ході судового розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, на адресу позивача надійшло повідомлення відповідача від 02.02.2017 р. № 29/26-15-14-01-03, в якому зазначено, що згідно з планом-графіком проведення документальних переві рок суб'єктів господарювання на І квартал 2017 року, наказу від 02.02.2017 р. № 687, буде проводитися документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за пері од 01.01.2014 р. по 31.12.2016 р., тривалістю 20 робочих днів з 28.02.2017 р. по дату завершення перевірки.

Відповідно до п. 77.1 ст. Податкового кодексу України, (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Разом з тим, як зазначено позивачем, відповідно до плану комплексних планових за ходів державного нагляду (контролю) органів державного нагляду (контролю) на 2017 р., який затверджений Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 1909 від 15.11.2016 р., проведення перевірки позивача не передбачалося.

З приводу викладеного відповідачем пояснень не надано, як і не надано доказів, на підставі яких суд міг би прийти до висновку про включення позивача до плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків на 2017 р.

Водночас, суд зазначає, що викладені вище посилання позивача на наказ № 1909 є недоречними, адже формування (коригування) планів-графіків проведення документальних планових перевірок платників податків здійснюється засобами інформаційних систем Державної фіскальної служби України (Порядок формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків, затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 02.06.2015 р. № 524).

Крім того, згідно з п. 77.1 ст. 77 ПК України, (у редакції, чинній станом на грудень 2016 р.), документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

Законом України від 21.12.2016 р. № 1797-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні", (далі - Закон № 1797), внесено зміни до п. 77.1 ст. 77 Кодексу, які набрали чинності з 01.01.2017 р.

Відповідно до п. 77.1 ст. 77 Кодексу (зі змінами, внесеними Законом № 1797), план-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Тобто, формування річного плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків буде здійснюватися у поточному році на 2018 р. та оприлюднюватись на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику.

План-графік проведення документальних планових перевірок платників податків у 2017 р. формується відповідно до Порядку формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.06.2015 р. № 524 (зі змінами), зареєстрованим у Мін'юсті 24.06.2015 р. за № 751/27196 (далі - Порядок). Затверджений план-графік проведення документальних планових перевірок платників податків відповідно до наказу ДФС від 28.08.2014 р. № 88 (зі змінами) належить до переліку відомостей, що містить службову інформацію та має обмежений доступ.

Зважаючи на викладене, суд не вважає твердження позивача щодо плану-графіку проведення перевірок обґрунтованими.

Поряд з цим, суд зазначає таке.

У направленні на перевірку та наказі № 687 про проведення документальної планової виїзної перевірки позивача не вказано період, у який має бути проведена така перевірка. Натоміть зазначено, що тривалість перевірки 20 робочих днів із 28.02.2017 р. по дату завершення перевірки.

Згідно з п. 82.1 ст. 82 ПК України, тривалість перевірок, визначених у ст. 77 цього Кодексу, не повинна перевищувати 30 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - 10 робочих днів, інших платників податків - 20 робочих днів.

Продовження строків проведення перевірок, визначених у ст. 77 цього Кодексу, можливе за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу не більш як на 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - не більш як на 5 робочих днів, інших платників податків - не більш як на 10 робочих днів.

З матеріалів справи вбачається, що наказом відповідача від 22.03.2017 р. № 2136 продовжено строк проведення перевірки позивача із 29.03.2017 р. по дату завершення перевірки.

В акті перевірки зазначено, що перевірку проведено у період із 29.12.2016 р. по 20.01.2017 р. Водночас, судом встановлено, що фактично перевірка проводилася із 28.02.2017 р. по 11.04.2017 р., тобто у межах строків, обумовлених п. 82.1 ст. 82 ПК України.

При цьому, як наполягав позивач у ході судового розгляду справи накази, видані відповідачем, суперечать нормам ПК України, оскільки у них не зазначено кінцевої дати проведення планової перевірки позивача. На підставі викладеного позивач вважає, що планова виїзна перевірка проведена з порушенням порядку проведення планових перевірок, внаслідок чого оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно викладеного суд зазначає, що доводи позивача, що викладені вище, не можуть вважатися такими, що підтверджують протиправність складання оскаржуваного рішення, адже у разі якщо за результатами перевірки вже складено відповідне рішення, яким платнику податків визначено грошове зобов'язання, у судовому порядку повинен встановлюватися факт наявності/відсутності порушення, про яке зазначено контролюючим органом в акті перевірки.

Отже, зважаючи на викладене, далі суд зазначає про встановлені у ході судового розгляду справи обставини, які мають значення для встановлення факту наявності чи відсутності підстав для складання оскаржуваного рішення.

Так, в акті перевірки зазначено, що перевіркою повноти визначення доходів, що враховуються при визначенні фінансо вого результату до оподаткування, за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2016 р. встановлено заниження доходу на загальну суму 55 390 240, 00 грн., у тому числі за: 2015 р. - 18 668 900, 00 грн.; 2016 р. - 36 721 250, 00 грн.

До такого висновку перевіряючий орган дійшов на підставі документів, які бу ли надані позивачем по взаємовідносинам зі своїми контрагентами, які, на думку відповідача, не підтверджують реальність проведення господарських операцій між позивачем та підприємствами-покупцями.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподатку вання (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Відповідачем не заперечувався той факт, що сума у розмірі 55 390 240, 00 грн. задекларована позивачем як доходи, що враховуються при визначені фінансового результату до оподаткування, з да ної суми сплачено всі податки та збори.

Стосовно контрагентів позивача останнім надано такі пояснення.

Статтею 10 Закону України "Про державну реєст рацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), установлено, що якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєст ру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Поряд з цим, у ході судового розгляду справи встановлено, що фінансово-господарські взаємовідносини позивача з його контрагентами не підтверджуються первинними документами. Позивачем до суду не надано первинної документації, з аналізу якої суд міг би прийти до висновку про реальність господарських операцій. Суд звертає увагу, що для долучення до матеріалів справи позивачем надано тільки копії договорів купівлі-продажу, рахунків-фактур, виписок з банківського рахунку позивача, його податкової звітності. Копій інших документів позивачем суду не надано, хоча, наприклад, у договорах купівлі-продажу передбачено наявність таких документів як видаткові накладні, довіреності на осіб, уповноважених приймати товар. Саме підписання накладної, згідно умов договорів, є підтвердженням переходу права власності на товар. Також умовами договорів обумовлено зобов'язання покупця надати продавцю довіреності на осіб, уповноважених приймати товар. Якість товару має бути підтверджена сертифікатом відповідності.

Поряд з цим, в акті перевірки зазначено, видаткові накладні, надані позивачем до перевірки, не містять необхідну інформацію як то: посада і прізвище відповідальної за прийняття товару особи, підпису особи-отримувача. В акті перевірки також наголошено на тому, що контрагенти позивача мають ознаки «фіктивності».

Отже, зважаючи на викладені обставини та приймаючи до уваги, що у ході судового розгляду справи позивачем не надано суду первинних документів, складених за результатами здійснення позивачем його господарської діяльності із відповідними суб'єктами господарювання, суд зазначає наступне.

У 2011 році Верховний Суд України висловив правову позицію, що у разі визнання фіктивності контрагента компанії, яку із цієї причинити позбавили права на відшкодування ПДВ, необхідно доказувати реальність операцій. Способи доказування змінювалися, доповнювались іншими концепціями, зокрема такими, як належна обачність. Та суть залишалася незмінною.

Проте, у постанові Верховного Суду України від 22.09.2015 р. (справа № 810/5645/14) цей підхід було змінено. Тепер, якщо в ланцюгу проходження товару якась компанія буде визнана фіктивною, це матиме негативні наслідки для кінцевого споживача. Натомість дослідження реальності операцій відійшло на другий план.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У відповідності до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Об'єкт оподаткування цим податком визначений у ст. 134 ПК України.

Згідно п. 138.1 ст. 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.п. 138.4, 138.6-138.9, пп.пп. 138.10.2-138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з п. 138.5, пп.пп. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п.п. 138.11, 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Склад витрат і порядок їх визначення закріплений в ст. 138 ПК України. Зокрема, за нормою пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України, витрати операційної діяльності включають в себе собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п.п. 138.2, 138.11 цієї статті, п.п. 140.2-140.5 ст. 140, ст.ст. 142 і 143 та інших ст. цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Одночасно нормою абз. 1 п. 138.2 ст. 138 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

При цьому, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

За приписами норм п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у п. 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні зазначеного Закону, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, згідно п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яке встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), «господарські операції» - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону).

Суд в контексті вищезгаданих положень законодавства з питань бухгалтерського обліку звертає увагу також на наступні правові позиції Вищого адміністративного суду України. Так, в своїх ухвалах від 14.01.2015 р. К/9991/72258/12, від 21.10.2014 р. № К/800/6170/14 та від 26.08.2014 р. № К/800/6501/14 суд касаційної інстанції вказує на те, що податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону, повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Також істотне значення для встановлення судом факту реальності виконання договору саме із заявленим контрагентом є фактичні обставини укладення та виконання договору, обґрунтованість вибору контрагента.

За правилами ч. 2 ст. 71 КАС України обов'язок довести обставини, що слугували підставою для прийняття оспорюваного акту індивідуальної дії, покладається на податкову інспекцією як на суб'єкта владних повноважень. Разом з тим, дане правило не виключає обов'язку платника довести обґрунтованість сформованих ним податкового кредиту по операціям з придбання товарів (робіт, послуг)» та «…правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податків.».

Виходячи з вищенаведених правових позицій Вищого адміністративного суду України, та встановлених у справі обставин суд зазначає про ненадання позивачем у ході судового розгляду справи первинних документів на підтвердження реальності господарських операцій позивача із його контрагентами. Тобто, позивачем ні під час проведення документальної перевірки, ні у ході розгляду даної справи не надані документи, зокрема, первинні, які б в дійсності підтверджували як факти реальності придбання товару, так і наявність зв'язку таких операцій із господарською діяльністю позивача.

Також суд зважає на те, що у ході документальної перевірки позивача відповідачем встановлено відсутність у контрагентів позивача реальних технічних можливостей для надання спірних послуг у зв'язку з відсутністю трудових ресурсів та основних засобів.

Таким чином, підсумовуючи викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки, та, як наслідок, правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та обставин суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Трейд" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Прайм Трейд".

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.І. Келеберда