Справа № 826/1051/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 жовтня 2017 року № 826/1051/16

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва - Качур І.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання незаконною бездіяльності,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1.) до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - відповідач, Комісія), в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача яка полягає в ненаданні своєчасної відповіді на звернення позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог чинного законодавства щодо ненадання у визначений законодавцем термін відповіді на його звернення, що, у свою чергу, призвело до порушень прав та законних інтересів позивача, зокрема, здійснюючи підприємницьку діяльність щодо надання послуг по підключенню до мережі електропостачання, та як фізичної особи - споживача.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує положення Закону України «Про звернення громадян», позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Представником відповідача подано письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що звернення позивача розглянуто та надано відповідь в межах наданих чинним законодавством повноважень, тому вважає необґрунтованими позовні вимоги та просив відмовити у задоволенні позову повністю. Крім того, зазначив, що положення Закону України «Про звернення громадян» не поширюються на правовідносини, пов'язані зі зверненнями фізичних осіб-підприємців, тому твердження позивача про протиправну бездіяльність відповідача є необґрунтованими.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час а місце судового розгляду повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про проведення судового засідання без його участі. У клопотанні позивач підтримав позовні вимоги повністю та просив їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні підтримали письмові заперечення проти позову та просили відмовити у задоволенні позову повністю.

З урахуванням частини 6 статті 128 КАС України суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження на підставі наявних доказів у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.09.2015 на адресу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг надійшов запит №77 ФОП ОСОБА_1, у якому останній просив роз'яснити правову сторону терміну «приєднана потужність» та викладено наступні питання: Як право на приєднану потужність забезпечується законодавством України? Який це вид власності? В якому часі це право триває у разі звільнення Споживачем займаного приміщення, реорганізації, ліквідації (утому числі шляхом банкрутства), відчуження в будь-який спосіб займаного приміщення?

Листом від 02.10.2015 №10838/20/61-15 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг надала відповідь на звернення позивача.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що відповіді на своє звернення не отримував, що, на його думку, свідчить про незаконну бездіяльність відповідача стосовно несвоєчасного надання відповіді на звернення, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 40 Конституції України встановлює, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суд звертає увагу, що спеціального закону, який би регулював питання практичної реалізації фізичними особами-підприємцями права на звернення до органів державної влади, установ та організацій з письмовими пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями) і скаргами не існує.

Разом з тим, частиною сьомою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

З урахуванням того, що подібні правовідносини щодо практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права звернення до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб регулюються Законом України «Про звернення громадян», суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин, за аналогією, відповідні норми Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

За визначенням, наведеним у частини третій статті 3 Закону України «Про звернення громадян» заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Статтею 4 цього Закону передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно частини першої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Стаття 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачає, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно статті 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.

Статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» встановлюється, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Застосовуючи за аналогією наведені норми Закону України «Про звернення громадян», суд вважає, що звернення фізичних осіб-підприємців, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду тим органом, до якого подано звернення та до повноважень якого входять питання, порушені у зверненні, зазвичай протягом одного місяця, з обов'язковим повідомленням заявника про результати розгляду.

Таким чином, відповідач зобов'язаний розглянути звернення позивача протягом одного місяця та письмово повідомити про результати розгляду, як визначено у Законі України «Про звернення громадян».

Як вбачається з матеріалів справи, в тому числі, згідно експрес-накладної позивачем надіслано своє звернення до відповідача 04.09.2015.

Відповідь на звернення позивача Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг розглянуто, надано роз'яснення щодо зазначених питань та викладено відповідь у листі від 02.10.2015 №10838/20/61-15, який надісланий позивачу засобами поштового зв'язку, про що свідчить копія реєстру на відправку простої кореспонденції від 05.10.2015.

Отже, з наявних матеріалів справи вбачається, що відповідачем надана відповідь на звернення ФОП ОСОБА_1 у межах повноважень та у строк, передбачений статтею 20 Закону України «Про звернення громадян».

Слід зазначити, що під бездіяльністю суб'єкта владних повноважень розуміється певна форма поведінки, яка полягає у невиконанні ним дій, які повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків і згідно із законодавством України.

Для визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв'язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом.

Поряд з цим, бездіяльність суб'єкта владних повноважень може бути визнано протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій.

Між тим, судом встановлено те, що наявна у матеріалах справи скарга позивача розглянута у встановленому законодавством порядку.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування недопущення незаконної бездіяльності щодо розгляду та вирішення звернення позивача.

У той час, позивачем не доведено порушення його законних прав, інтересів та свобод, не спростовано жодними доказами твердження відповідача, якими обґрунтовані його заперечення проти позову.

Враховуючи викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, з огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 69-71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур