Справа № 425/2245/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2017 Провадження №2-а/425/129/17

Справа №425/2245/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Гайворонська І.В., за участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора взводу №2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному, лейтенанта поліції, ОСОБА_2 про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному ОСОБА_2, яким просив скасувати постанову (серії БР №863850, від 26 серпня 2017 року) у справі про адміністративне правопорушення, якою його, ОСОБА_1, притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною другою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті прибув позивач, відповідач не зявився, і причини своєї неявки не повідомив, тому справа розглядалась без його участі.

Позиція позивача, з урахуванням наданих ним пояснень, полягала у тому, що оскаржувана ним постанова, складена відповідачем не правомірно. Оскільки, хоча 26 серпня 2017 року він дійсно їхав по вулиці Б.Хмельницького у місті Рубіжне (приблизно о 21 годині 00 хвилин) керуючи власним транспортним засобом у вигляді мопеду марки «Yamaha», моделі «JOG», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, без наявності у нього посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії А1, мати таке посвідчення йому не потрібно. Бо його мопед не відноситься, як в силу положень пункту 1.10. Правил дорожнього руху так і в силу положень Конвенції про дорожній рух, до механічних транспортних засобів, а являється "велосипедом з підвісним двигуном", за описом пункту m) статті 1 названої Конвенції. Відповідно і право керування таким велисипедом йому дозволено без наявності як окремо отриманого права керування транспортними засобами категорії А1, так і без посвідчення, що це право підтверджує. Тому положення пункту 2.1. Правил дорожнього руху, якими передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, він порушити не міг. Як наслідок, складена відповідачем за порушення ним частини 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення постанова є не правомірною.

Позиція ж відповідача, з огляду на зміст поданих ним заперечень, полягала у тому, що складена ним постанова є правомірною, оскільки мопед з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, яким керував позивач, як в силу положень пункту 1.10. Правил дорожнього руху, так і в силу положень пункту m) статті 1 Конвенції про дорожній рух, відноситься до механічних транспортних засобів, водії яких, відповідно до положень пунктів 2.1. та 2.13. Правил дорожнього руху зобовязані мати при собі посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії А1. І оскільки такого посвідчення позивач при собі не мав та повідомив про те, що він такого права і посвідчення взагалі не має, і що воно йому не потрібно, відповідач виконуючи свій службовий обовязок зобовязаний був скласти постанову про вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за керування транспортним засобом без наявності права керування таким транспортним засобом, що він і зробив.

А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

Двадцять шостого серпня 2017 року, приблизно о 21 годині 00 хвилин, ОСОБА_1 керуючи власним мопедом марки «Yamaha», моделі «JOG», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, рухався у місті Рубіжне Луганської області дорогою по вулиці ОСОБА_3 (а.с.2,3,4,11-13, пояснення позивача).

ОСОБА_2, під час несення служби з нагляду за дотриманням учасниками дорожнього руху однойменних правил, перебуваючи в статусі інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному, тобто під час безпосереднього виконання своїх службових обовязків, біля будинку №34 зупинив ОСОБА_4 у звязку із тим, що останній керував вказаним мопедом без застебнутого мотошолому (а.с.11-13,15 пояснення позивача).

ОСОБА_5 зясував, що ОСОБА_4 вважаючи свій транспортний засіб марки «Yamaha», моделі «JOG» мопедом, оскільки його робочий обєм двигуна складає 49,9 кубічних сантиметрів, вважає, що для керування ним, оскільки у розумінні Конвенції про дорожній рух його мопед є "велисипедом з підвисним двигуном", ні права керування транспортними засобами категорії А1, ні посвідчення водія на право керування такими засобами, він мати не повинен (а.с.11-13,15, пояснення позивача).

ОСОБА_6, вважаючи, що мопед марки «Yamaha», моделі «JOG», яким керував ОСОБА_4 відноситься згідно Правил дорожнього руху до механічних транспортних засобів, право керування якими виникає тільки після отримання права керування транспортними засобами категорії А1 та за наявності відповідного посвідчення, чого не мав ОСОБА_4, вирішив, що він порушує вимоги Правил дорожнього руху (а.с.11-13,15).

А оскільки за порушення таких правил, частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачена адміністративна відповідальність у виді штрафу, ОСОБА_7 розглянувши у присутності ОСОБА_4 адміністративну справу прийняв постанову про накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень (а.с.3,11-13).

Не оспорюючи вказані фактичні обставини, але вважаючи, що постанова прийнята неправомірно через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про скасування постанови (а.с.2).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини у сфері нагляду за дотриманням правил дорожнього руху, в межах яких виник спір між позивачем, як учасником дорожнього руху, та відповідачем, як субєктом владних повноважень, що наділений компетенцією встановлювати порушення правил дорожнього руху їх учасниками та притягати до адміністративної відповідальності тих учасників дорожнього руху, що вчинили адміністративне правопорушення. І у цьому спорі, позивач вважає прийняте щодо нього рішення у формі постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не правомірним.

Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами другою і третьою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

У справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони з дотриманням умов, що передбачені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на встановлені судом обставини, які не оспорювались сторонами та зміст оскаржуваної позивачем постанови, суд вважає доведеним факт того, що відповідачем при прийнятті постанови (серія БР №863850), якою позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 126 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено штраф у розмірі 510 гривень, умови, що передбачені частиною третьою статі 2 Кодексу адміністративного судочинства України, були дотримані у повному обсязі. А саме провадження у справі про адміністративне правопорушення, тобто процедура, була здійснена на основі суворого додержання законності.

Зокрема, зазначена постанова, за наслідками провадження у справі про адміністративне правопорушення, прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, як це передбачено частиною другою статті 6, статтею 19, частиною другою статті 120 Конституції України; частиною 1 статті 2, статтею 3, Розділом ІІ, статтею 23, статтями 29-33,35 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIIІ; пунктом 2 Розділу І, пунктами 2 і 4 Розділу ІІ, пунктом 1 Розділу ІІІ «Положення про патрульну службу МВС», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року №796; пунктом 4 Розділу І, пунктами 2,5 Розділу ІІІ, Розділом ІV «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395; частиною 2 статті 7, статтями 9-13,17-24,27,33-38, частиною другою статті 126, пунктом пятим частини першої статті 213, статтями 217, 222, положеннями статей глави 18, статтями 258,268, положеннями статей глав 21-23 КУпАП; використовуючи повноваження з метою припинення адміністративного правопорушення ОСОБА_1, тобто з метою для якої ці повноваження надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мали значення для правильного розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 та прийняття постанови за наслідками її розгляду, які передбачені статтями 9-13,17-24,27,33-38,положеннями глави 18, статтями 278-280 КУпАП; неупереджено; добросовісно; розсудливо; своєчасно; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи дискримінації; з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 і цілями, на досягнення яких спрямована прийнята постанова; з врахуванням права ОСОБА_4 на участь у процесі розгляду його адміністративної справи та прийняття постанови.

Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення, зокрема те, що мопед, яким він керував не відноситься до механічних транспортних засобів, а являється "велосипедом з підвісним двигуном", а тому і право на його керування отримувати в окремому порядку не потрібно, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини 2 статті 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, з огляду на зміст означеного складу адміністративного правопорушення, його субєктом може бути тільки така фізична осудна особа, яка керувала транспортним засобом без наявності у неї права на керування таким транспортним засобом, якщо отримання такого права передбачено чинним законодавством України.

Зокрема, нормою статті 15 Закону України «Про дорожній рух», яка встановлює умови доступу фізичних осіб до керування транспортними засобами передбачено, що кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії. При цьому, право керування мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії A1, A) може бути надано особам, які досягли 16-річного віку. А підтверджується отримане право посвідченням водія, порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії якого встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, умовами пункту 2 та 3 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08 травня 1993 року (в редакції постанови від 20 травня 2009 року №511) із подальшими змінами, прямо передбачено, що особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії. А транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на відповідні категорії. При цьому мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об'ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт відносяться до категорії А1.

Аналогічні положення закріплено і у положеннях пункту 2.13. Розділу ІІ «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (надалі за текстом Правила дорожнього руху).

Позивач не заперечував того, що 26 серпня 2017 року він керував мопедом марки «Yamaha», моделі «JOG», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічних сантиметрів.

А отже, відповідач обґрунтовано і правильно виходив із того, що по суті, позивач керував транспортним засобом категорії А1, при цьому без посвідчення водія на право керування таким транспортним засобом, внаслідок відсутності права керування таким транспортним засобом взагалі, що позивач надаючи пояснення інспектору підтвердив.

На думку суду, позивач помилився у тому, що він має право керування мопедом без наявності посвідчення водія на право керування транспортним засобом категорії А1, оскільки безпідставно не взяв до уваги вказані вище національні нормативно-правові положення, а також не врахував того, що в силу положень Закону України від 24.09.2008 року №586-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» були внесені зміни до Закону України «Про дорожній рух», та починаючи з 01.01.2010 року в Україні була запроваджена не тільки реєстрація мопедів і скутерів, а й визначено нові умови допуску громадян до керування транспортними засобами цієї категорії, у тому числі отримання права керування такими транспортними засобами з отриманням посвідчення відповідного зразка.

Саме тому, суд не може погодитись із тим аргументами позивача, що в Україні будь-яка фізична особа, у тому числі і він, має право керування транспортними засобами категорії А1, до яких відносяться мопеди, з робочим обємом двигуна до 50 кубічних сантиметрів, без отримання такого права у встановленому законом порядку та без посвідчення водія на право керування такими транспортними засобами в Україні.

Враховуючи аргумент позивача проте, що до адміністративної відповідальності його було притягнуто за порушення ним пункту 2.1. Правил дорожнього руху, яким передбачено обовязок водія саме "механічного транспортного засобу" мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а його мопед таким не являється, суд виходить з такого.

По-перше, суд констатує, що пункт 2.1. Правил дорожнього руху слід розуміти як такий, що охоплює обовязок водія механічного транспортного засобу не тільки формально мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а й обовязок мати таке право в принципі, оскільки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії видається лише особам, які отримали право керування транспортним засобом відповідної категорії. ОСОБА_6 такий обовязок, як правильно відзначив позивач, розповсюджується тільки на водіїв "механічних транспортних засобів".

ОСОБА_6 позиція позивача в тій частині, що його мопед марки «Yamaha», моделі «JOG», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічних сантиметрів не вважається "механічним транспортним засобом" навіть у розумінні пункту 1.10. національних Правил дорожнього руху є помилковою.

Дійсно, положеннями Законів України «Про транспорт», «Про дорожній рух» визначення терміну "механічний транспортний засіб" не надається, але надається у пункті 1.10. Правил дорожнього руху.

Зокрема, під "механічним транспортним засобом" розуміється транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт.

Буквальне тлумачення наведеного визначення, звичайно не дає прямої і виключної відповіді на те, які транспортні засоби відносяться до механічних, а які ні. Тим більше друге речення не містить таких слів як "виключно" або "тільки", тому сказати, що цей термін застосовується виключно або тільки щодо тракторів, самохідних машин і механізмів, а також тролейбусів та транспортних засобів з електродвигуном потужністю понад 3 кВт не можна.

Тому у першу чергу, слід застосовувати визначення Правилами дорожнього руху термінів "транспортний засіб" та "мопед". Під якими розуміється "пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів" та "двоколісний транспортний засіб, який має двигун з робочим об'ємом до 50 куб.см або електродвигун потужністю до 4 кВт", відповідно.

Зважаючи на викладене та пояснення позивача в частині технічних характеристик та призначення його мопеду (приведення його в дію тільки за допомогою двигуна, а не мускульною силою людини, та що робочий обєм двигуна мопеду складає 49,9 кубічних сантиметрів), суд не має сумнівів у тому, що мопед марки «Yamaha», моделі «JOG», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, вважається згідно національних Правил дорожнього руху саме "механічним транспортним засобом".

Додатковим підтвердженням саме такої кваліфікації транспортного засобу, яким керував позивач є і метод ретроспективного тлумачення норми права. Оскільки при його застосуванні стає зрозумілим, що пункт 1.10. Правил дорожнього руху тільки до 14 жовтня 2011 року виключав із терміну "механічний транспортний засіб" транспортні засоби, робочий об'єм двигуна яких не перевищує 50 куб. см. Позаяк, саме з 14 жовтня 2011 року, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2011 року №1029 «Про внесення змін до Правил дорожнього руху» з визначення терміну "механічний транспортний засіб" були виключені слова «крім транспортних засобів, робочий обєм двигуна яких не перевищує 50 кубічних сантиметрів».

Отже, положення пункту 2.1. Правил дорожнього руху, повною мірою застосовуються і до водіїв мопедів марки «Yamaha», моделі «JOG», з робочим обємом двигуна 49,9 кубічний сантиметрів, яким власне і керував позивач.

Що стосується аргументів позивача щодо застосування норм Конвенції про дорожній рух, в частині необхідності кваліфікації його мопеду як "велосипеду з підвісним двигуном", оскільки цього вимагає і частина 6 статті 9 КАС України, то тут суд виходить з наступного.

Дійсно, положеннями частини 6 статті 9 КАС України передбачено, що якщо міжнародним договором, згода на ообов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Указом Президії Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 25 квітня 1974 року №2614-VIII «Про ратифікацію Конвенції про дорожній рух» названу Конвенцію було ратифіковано із застереженнями щодо положень статей 45,46, 52.

При цьому, в силу положень статті 6 Закону України «Про правонаступництво», Україна підтвердила свої зобовязання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

У положеннях статті 1 «визначення» Глави І «Загальні Положення», дійсно, серед іншого, надається визначення таким термінам як "велосипед", "велосипед з підвісним двигуном", "мотоцикл" та "механічний транспортний засіб", які, на перший погляд, відрізняються від термінів, що використовуються у національних Правилах дорожнього руху.

Однак по-перше, Конвенція про дорожній рух, як прямо вказано у її преамбулі, має за мету полегшити саме міжнародний дорожній рух, і у статті 1 Розділу 1 прямо вказує на те, коли транспортний засіб вважається таким, що знаходиться в міжнародному русі на території якої-небудь держави, і як наслідок, тільки у цьому випадку повинні застосовуватись правила цієї Конвенції. ОСОБА_6 позивач не зміг довести того, що транспортний засіб, яким він керував, з метою застосування положень цієї Конвенції, дійсно знаходився у стані «міжнародного руху». Більш того, пояснення надані позивачем у судовому засіданні вказали суду на те, що керуючи своїм мопедом, позивач у стані "міжнародного руху" не знаходився.

А по-друге. І тут суд погоджується із відповідачем, позивач при вирішенні питання щодо того як кваліфікувати його транспортний засіб для цілей Конвенції, використовує її положення щодо "велисипеду з підвисним двигуном" не у повному обсязі, а також без застосування національних Правил дорожнього руху, але це необхідно з огляду на положення цієї ж Конвенції.

Дійсно, в силу положень пункту о) статті 1 Конвенції про дорожній рух, "механічний транспортний засіб" - це будь-який самохідний дорожній транспортний засіб, за виключенням велосипедів з підвісним двигуном, на території Договірних Сторін, які не прирівнюють їх до мотоциклів та за виключенням рейкових транспортних засобів.

А згідно з пунктом m) статті 1 цієї ж Конвенції, "велосипед з підвисним двигуном" - це будь-який двох або трьох колісний транспортний засіб, забезпечений двигуном внутрішнього згоряння з об`ємом циліндру, який не перевищує 50 куб.см, і максимальна конструктивна швидкість якого не перевищує 50 км на годину (30 миль на годину).

Отже, формально, якщо керуватись тільки цими положеннями, то положення Конвенції дійсно встановлювали б інші правила ніж національне українське законодавство, оскільки не відносять "велосипеди з підвісним двигуном" до механічних транспортних засобів.

ОСОБА_6, пункт m) статті 1 Конвенції про дорожній рух, що не враховано позивачем, має іншу редакцію. Даючи визначення "велосипеду з підвісним двигуном" цей пунтк також встановив право будь-якої Договірної Сторони не вважати "велосипедами з підвісним двигуном" відповідно до свого національного законодавства ті транспортні засоби, які не мають характеристик велосипедів у відношення можливості їх використання, зокрема можливості привести їх у рух за допомогою педалей.

Тобто, справжні приписи пункту m) статті 1 Конвенції, які не враховані позивачем, вказують на те, що будь-яка Договірна Сторона, за своїм національним законодавством може не вважати "велосипедом з підвісним двигуном" ті транспортні засоби, які не мають можливості їх приведення в рух за допомогою педалей.

А отже, якщо будь-яка Договірна Сторона (тобто Держава) це зробила, то не можна говорити про те, що у такій державі визначення "велосипед з підвісним двигуном" повинно застосовуватись саме так, як надано у першому реченні пункту m) статті 1 Конвенції про дорожній рух. І як наслідок, у такій державі, питання про кваліфікацію певного транспортного засобу, як "механічного" або як "велосипеда з підвісним двигуном" залежить від його визначення у національному законодавстві.

І з огляду на визначення поняття "мопед" та "велосипед", що надані у Правилах дорожнього руху, стає зрозумілим, що Україна користуючись правом наданим їй положеннями Конвенції (в яких дається визначення поняттю "велосипед з підвісним двигуном" - пункт m) статті 1) не вважає такі транспортні засоби як "мопеди", "велосипедами з підвісним двигуном" або просто "велосипедами" у розумінні Конвенції, за ознакою не можливості приведення мопедів у рух, за допомогою педалей. А позивач у судовому засіданні підтвердив, що його мопед приводиться в рух тільки за допомогою двигуна і педалей для приведення мопеда в рух, не передбачено конструкцією.

Отже, позивач не врахував, що за пунктом m) статті 1 Конвенції, на який він посилається, як на правила міжнародного договору, що інакше кваліфікують його мопед (тобто не як "механічний транспортний засіб", а як "велосипед з підвісним двигуном"), насправді, така інша кваліфікація не може бути застосована, оскільки Україна, на підставі свого права, наданого їй тим самим пунктом, не вважає мопеди "велосипедами з підвісним двигуном", а тому, на території України, його мопед, вважається "механічним транспортним засобом".

І з цього приводу, Україна не повинна була робити будь-яких заяв, згідно пункту 2 статті 54 Конвенції, оскільки він застосовуються для тих випадків, коли Держава бажає, віднести "велосипеди з підвісним двигуном" до "мотоциклів" (у розумінні Конвенції), позаяк Україна не вважає мопеди "велосипедами з підвісним двигуном", а тому не виникає і необхідності відносити їх до "мотоциклів".

Отже, доводи позивача про те, що Конвенцією про міжнародний рух, як міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила ніж ті, які передбачені національним законодавством є помилковими.

Також суд не погоджується з аргументами позивача про те, шо на його користь вже було прийнято рішення Рубіжанським міським судом Луганської області, при аналогічному спорі. Оскільки із змісту постанови Рубіжанського міського суду Луганської області від 14 лютого 2017 року, на яку посилався позивач вбачається, що він звертався до суду з позовом про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Тож підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає що в діях позивача був склад адміністративного правопорушення, і підстав для задоволення позовних вимог не має.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 1,2,5-7,17-20,23,69-72,122-154,158-163,167,171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора взводу №2 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному, лейтенанта поліції ОСОБА_2 про скасування постанови (серії БР №863850, від 26 серпня 2017 року) у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною другою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 510 гривень відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко