Справа № 815/4431/17
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4431/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.

секретар судового засідання Станкова О.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №7 від 08.06.2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №7 від 08.06.2017 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання за платежем земельний податок з фізичних осіб у розмірі 153207,13 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що підставою для визначення Головним управлінням ДФС в Одеській позивачу суми грошового зобовязання по платежу земельний податок з фізичних осіб у розмірі 153207,13 грн. слугувало неправомірне застосування контролюючим органом до ФОП ОСОБА_1 вимог Податкового кодексу України, якими передбачено сплату земельного податку, оскільки земельна ділянка по вул. Дальницькій, 44-г, на якій розташована нежитлова будівля, не знаходиться ані у власності у позивача, ані в оренді чи в користуванні. Таким чином, ОСОБА_1С, не є платником земельного податку, а тому і обовязок у позивача щодо сплати такого податку відсутній. Поряд з цим, відповідачем розраховано суму земельного податку за загальною площею земельної ділянки, на якій знаходиться нежитлова будівля, в той час як власниками нежитлової будівлі за вказаною адресою, загальною площею 947,6 кв. м, згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є ОСОБА_1 у розмірі ? частки, ОСОБА_2 у розмірі ? частки та ОСОБА_3 у розмірі ? частки. Також, позивач вказує, що ФОП ОСОБА_1 є платником єдиного податку 2 групи, а тому у відповідності до п.4 ст.297.1 ПК України, остання звільняється від обовязку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку на земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої-третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва, у звязку з чим сума грошового зобовязання, визначена оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням є безпідставною.

Представник відповідача надала до суду заперечення (а.с. 29-31), в яких зазначила, що підставами для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п.286.1 ст.186 ПКУ), у відповідності до яких та згідно з нормативною грошовою оцінкою, коефіцієнту індексації за 2015-2017 роки, рішення ОМР від 10.06.2015 року №6762-VI та свідоцтва про право власності від 31.01.2014 року, ГУ ДФС в Одеській області правомірно і вірно обраховано позивачу розмір земельного податку. Відповідно до ст.269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок та землекористувачі. Згідно зі ст.270 ПК України базою оподаткування земельним податком є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації; площа земельних ділянок.

Таким чином, вищенаведене свідчить про відсутність порушень з боку відповідача, а отже, останній вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 3 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанцій без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У звязку з відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справу вирішено розглянути в порядку ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

Відповідно до свідоцтва про право власності №175 від 31.01.2014 року, ОСОБА_1 належить ? частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, яке складається з: нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Дальницька, 44-г, яка в цілому складається з будівлі літ. «П-1», загальною площею 947,6 кв. м, основною площею 935,7 кв. м, розташована на земельній ділянці площею 1399 кв. м, кадастровий номер :27:001:0011 (а.с.32).

Поряд з цим, згідно з Інформаційною довідкою №85589481 від 21.04.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна - нежитлове приміщення загальною площею 947,6 кв. м, розташоване за адресою: місто Одеса, вулиця Дальницька, 44-г, на праві приватної власності, вид спільної власності - спільна часткова, ОСОБА_2 належить ? частки вказаного нерухомого майна та ОСОБА_3 належить ? частки вказаного нерухомого майна, ? частки майна ОСОБА_1 (а.с.11-12).

Позивач, відповідно до позову та Детальної інформації про фізичну особу, є субєктом підприємницької діяльності фізичною особою та з 01.07.2013 року є платником єдиного податку 2 групи.

Так, згідно з п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПКУ та відповідно до п.286.5 ст.286 ПКУ, Головним управлінням ДФС в Одеській області позивачу визначено суму податкового зобовязання за платежем земельний податок з фізичних осіб за податковий період 2017 року у розмірі 153207,13 грн. (а.с.9).

Суд, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесеного на підставі таких висновків податкового повідомлення-рішення на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, вважає рішення відповідача протиправними та такими, що не відповідають суті виявлених порушень з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Податковим кодексом України (далі ПК України), Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідно до п.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПКУ, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Відповідно до ст.287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до п.287.8 ПК України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Разом з тим, відповідно до 286.1 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно до п.286.6 ПК України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб:

1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності;

3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Як вбачається із наданого відповідачем розрахунку, наведеного у запереченнях на позов (а.с.31), площа земельної ділянки, яку контролюючим органу визначено як обєкт оподаткування, складає 1399 кв. м, при цьому, відповідачем не заперечується нарахування такого податку на підставі свідоцтва про право власності №175 від 31.01.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_1 належить ? частка у праві спільної сумісної власності на майно.

Таким чином, враховуючи зясування судом, що в Управління Держземагенства у м. Одесі Одеської області станом на 09.06.2014 року були відсутні відомості, документація із землеустрою та сформований обєкт оцінки по запитуваному обєкту (а.с.33) та наявність посилання в листі Управління Держземагенства у м. Одесі Одеської області про необхідність уточнення нормативної вартості після надходження матеріалів із землеустрою щодо земельної ділянки за вказаною адресою, у відповідача взагалі відсутня підстава для нарахування позивачу земельного податку станом на 08.06.2017 року, оскільки таких відомостей відповідачем не було отримано та не використано при розрахунку земельного податку.

При цьому, таке нарахування повинно відбуватися з дотриманням правил, передбачених п.286.6 ПК України, а саме пропорційно належній частці кожної особи, яка є співвласником нежитлової будівлі.

А отже, визначення суми податкового зобовязання проведено із порушенням вимог, встановлених п.286.6 ст.286 ПКУ.

У цьому ж випадку, відповідачем обраховано земельний податок, не пропорційно належній частці, а у відповідності до площі нежитлового приміщення. Але, площа нежитлового приміщення може не співпадати з площею земельної ділянки.

Відповідач не визначив та не ідентифікував обєкт оподаткування, а тому не мав права нараховувати позивачу земельний податок.

Крім того, суд також враховує, що п. 269.2 ст. 269 ПК України передбачено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Враховуючи, що позивачка використовує нежитлове приміщення для здійснення своєї господарської діяльності та є платником єдиного податку, навіть чіткого визначення обєкту оподаткування, ОСОБА_1 не повинна сплачувати земельний податок за цю земельну ділянку, враховуючи надану їй пільгу пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України.

Відповідач посилався на те, що відповідно до п.п.291.5.3 п.291.5 ст.291 ПКУ, не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп фізичні особи - підприємці, які надають в оренду земельні ділянки, загальна площа яких перевищує 0,2 гектара, житлові приміщення та/або їх частини, загальна площа яких перевищує 100 квадратних метрів, нежитлові приміщення (споруди, будівлі) та/або їх частини, загальна площа яких перевищує 300 квадратних метрів.

Суд вважає вказані доводи відповідача необґрунтованими, з огляду на те, що вони суперечать положенням Податкового кодексу України, згідно якого платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності (п.п. 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 Податкового кодексу), при цьому суд враховує, що відповідачем до суду не надано належних доказів того, що позивач надає в оренду земельну ділянку площею, яка перевищує 300 м.

В ході судового розгляду відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів належним чином правомірність прийнятого ним рішення, в той час як позивач надав достатні та належні докази зворотного.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі п. 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення було винесені відповідачем без дотриманням усіх зазначених принципів, а тому воно є незаконним та підлягає скасуванню.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі встановленого, керуючись приписами ст.ст. 11, 162 КАС України, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №7 від 08.06.2017 року задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області №7 від 08.06.2017 року.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (ІК НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 1532 /одна тисяча пятсот тридцять дві/ грн. 07 коп.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя П.П. Марин