Справа № 817/901/17
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
11 жовтня 2017 р.Р і в н е 817/901/17
14год. 50хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П. за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1 ,

відповідача: представник Угніч Ігор Вікторович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
до Військової частини НОМЕР_1
про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 (далі позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому з урахуванням заяв про зміну (збільшення) позовних вимог, просив:

- визнати дії командування Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ним розрахунку при звільненні та виключенні його зі списків особового складу військової частини протиправними;

- стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 60501,89 грн., у тому числі: заробітну плату у сумі 2010,77 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24.03.2017 по 11.10.2017 у розмірі 58491,12;

- стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн.;

- стягнути з відповідача понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 900,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимог підтримав у повному обсязі. На їхнє обґрунтування пояснив, що позивач протягом строку дії контракту в період з 24.03.2014 по 23.03.2017 проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом від 23.03.2017 №63 його було звільнено у зв`язку з закінченням строку дії даного контракту. Вказав, що розрахунок по грошовому забезпеченні при звільненні з військової служби з позивачем було здійснено 29.03.2017 з різницею між нарахованою і виплаченою заробітною платою. Вважає, що відповідачем було безпідставною затримано проведення з ним остаточного розрахунку при звільненні з військової служби та не у повному обсязі. Відтак, дії відповідача є незаконними і протиправним, оскільки порушують вимоги чинного трудового законодавства, відповідно до якого при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. З цих підстав, позивач та представник позивача просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, озвучених у судових засіданнях. Пояснив на їх обґрунтування, що на спірні правовідносини не поширюється ст.116, 117 Кодексу законів про працю України, оскільки мають застосовуватися норми спеціального законодавства, зокрема Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", згідно якого порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, положеннями про проходження військової служби. Зазначив, що твердження позивача щодо отримання ним заробітної плати з посиланням на Кодекс законів про працю є хибним, оскільки порядок нарахуваннягрошового забезпечення військовослужбовців здійснюється у відповідності до Постанови КМУ "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу деяких інших осіб" від 07.11.2007 року №1294, "Інструкції про порядок грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та іншим особам", затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260, "Положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України", затвердженого наказом Міністра оборони України від 12.11.2010 року № 590, тощо. Крім того, вказав, що вини відповідача у затримці виплати немає, оскільки на його рахунках були відсутні кошти для здійснення виплати у день звільнення позивача.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено, що 24.03.2014 року між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт) (а.с.4).

Протягом дії строку контракту позивач проходив військову службу у Збройних Силах України в період з 24.03.2014 року по 23.03.2017 року (а.с.5).

Згідно витягу з наказу №63 від 23.03.2017 року молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_2 звільнено в зв`язку з закінчення строку дії контракту (а.с.6).

Відповідно до довідки про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) від 20.04.2017 року №758 у березні 2017 року позивачу було нараховано заробітну плату в розмірі 18 764,56 грн.(а.с.7)

Згідно банківської виписки від 30.05.2017 року №86GB-E7VB-841U-AESB та довідки про грошове забезпечення за 2017 рік молодшого сержанта ОСОБА_2 від 27.06.2017 року №1062 29.03.2017 року позивачу було виплачене грошове забезпечення у розмірі 16 322,33 грн. (а.с.8,26).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-XII.

Порядок нарахуваннягрошового забезпечення військовослужбовців здійснюється у відповідності до Постанови КМУ Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу деяких інших осіб» від 07.11.2007 року №1294, "Інструкції про порядок грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та іншим особам", затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260, "Положення про фінансове господарство військової частини Збройних Сил України", затвердженого наказом Міністра оборони України від 12.11.2010 року № 590 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Проте зазначеними нормативними актами не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в Збройних силах України та питання здійснення виплати за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.

Згідно загального правила пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.

Оскільки, спеціальне законодавство з питань проходження військової служби жодним чином не регулює питання відповідальності роботодавця при неналежному виконанні ним встановленого законом порядку та строків виплати належної грошової суми при звільненні військовослужбовця, то застосування загального нормативно-правового акту яким є Кодекс законів про працю України від 10.12.1971 року № 322-VIII (далі КЗпП України) є цілком мотивованим та обґрунтованим. Відтак суд критично оцінює заперечення відповідача щодо неможливості застосування трудового законодавства до даних правовідносин.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України зазначається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено в судовому засіданні, підставою несвоєчасної виплати відповідних грошових сум була відсутність зазначених коштів на рахунках у відповідача.

Проте зазначений факт не є підставою у відповідності до діючого законодавства України для звільнення держави як роботодавця в особі військової частини від відповідальності, встановленої законом з огляду на таке.

Згідно п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, рганізації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Аналогічна правова позиція висловлено у постанові Верховного Суду країни від 03.07.2013 року (справа №6-64цс13), відповідно до якої, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, як і незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати, не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 08.11.2005 року у справі "Кечко проти України", та від 10.03.2011 року у справі "Сук проти України" зазначив, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлено у залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, законодавець закріпив обов`язок роботодавця виплатити працівнику в день його звільнення усі належні йому від підприємства, установи, організації суми та поклав відповідальність за невиконання вказаного обов`язку у вигляді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії.

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, днем звільнення позивача є 23.03.2017 року, днем остаточного розрахунку при звільненні є 29.03.2017 року, тобто такий розрахунок проведений з затримкою у 5 днів (з 24.03.2017 року по 28.03.2017 року).

Отже, дії командування Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення з ним розрахунку при звільненні є протиправними і позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Календарними місяцями, що передують звільненню позивача є січень, лютий 2017 року.

Згідно розрахунку грошового забезпечення, за лютий 2017 року заробітна плата (грошове забезпечення, винагорода за цивільно-правим договором), на яку нараховано єдиний внесок та/або страхові внески складала 8290,37 грн., за січень - 8793,60 грн. Грошове забезпечення позивачу було нараховано за 28 робочих днів у лютому та за 31 робочий день у січні (а.с. 7). Таким чином, сумарна кількість відпрацьованих днів за лютий і січень складає 59 днів.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 289,56 грн. [(8290,37 +8793,60)/59].

Враховуючи, що відповідач затримав розрахунок з позивачем на 5 днів, середній заробіток за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 1447,80 грн. (289,56 х 5).

Водночас, судом не приймаються твердження позивача про необхідність проведення такого розрахунку по виплаті середньої заробітної плати за період з 24.03.2017 року по 11.10.2017 року у розмірі 58491,12 грн. з огляду на наступне.

Пунктом 1 Постанови КМУ "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу деяких інших осіб" від 07.11.2007 року №1294 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Як встановлено судом, 29.03.2017 року відповідач здійснив виплату належного грошового забезпечення позивачу у відповідності до всіх його складових. Суми грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення не відносяться до складу такого грошового забезпечення, а відтак позовна вимога про стягнення заробітної плати в сумі 2010,77 грн. та середнього заробітку за час затримки виплати такої суми з 24.03.2017 року по 11.10.2017 року у розмірі 58 491,12 грн., задоволенню не підлягає.

Проте, суд вказує на те, що грошові кошти у сумі 2010,77 грн., які були утримані з грошового забезпечення позивача як податок з доходів фізичних осіб за березень 2017 року повинні були бути компенсовані та виплачені йому з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця або є особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції.

Згідно пунктів 3 - 5 цього Порядку (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця або є особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і установ виконання покарань, МНС, податкової міліції.

Пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Тобто, така компенсація здійснюється у розмірі фактично сплаченого податку на доходи фізичних осіб, що утримується з доходів такої категорії громадян, та в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених основними розпорядниками коштів у Державному бюджеті України.

Відтак, оскільки позивачем було фактично сплачено податок з доходів фізичних осіб, суд не приймає твердження відповідача про те, законодавчі підстави для компенсації податку на доходи фізичних на момент звільнення були відсутні через припинення виконання ним обов`язків несення військової служби.

Відповідно до пункту 8 Наказу Міністерства оборони України "Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2017 рік" від 09.02.2017 року №88 грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантам) виплачується в поточному місяці за минулий до 20 числа щомісяця, а в разі надходження коштів пізніше нього терміну протягом трьох днів після їх надходження.

З матеріалів справи, а саме з довідки про грошове забезпечення за 2017 рік від 27.06.2017 року №1062 (а.с.26) вбачається, що у березні 2017 року позивачу було нараховано 18764,56 грн., з яких утримано: 113,90 грн. і 167,56 грн. військового збору, 150,00 грн. за проживання в гуртожитку та 2010,77 грн. податку на доходи фізичних осіб.

Таким чином, позивачу правомірно визначено суму грошового забезпечення, яка підлягала фактичній виплаті у розмірі 16322,33 грн. у день його звільнення.

Проте, відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 2010,77 грн., яка підлягає стягненню на користь позивача.

Що стосується вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає таке.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, частина 2 статті 23 якого встановлює, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 237 Кодексу законів про працю України визначено право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав. Відповідно до норм цієї статті відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Із наведеного випливає, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначені положення викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач на підтвердження понесення моральної школи надав довідку від 15.12.2014 року №1048, в якій зазначено, що позивач при виконанні завдання 13.10.2014 року, в ході АТО біля н.п. Сміла Луганської області, перебуваючи на 32 блок-посту, в результаті контактного бою із силами НЗФ ЛНР отримав вогнепальне осколкове поранення м`яких тканин правого передпліччя , а також довідку від 27.03.2017 року №372 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України про те, що позивач дійсно в період з 30.08.2014 по 13.11.2014 року, з 01.06.2016 по 20.07.2016 року, з 17.10.2016 року по 09.01.2017 року безпосередньо брав участь у антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.9,10).

Стверджуючи про те, що внаслідок затримки розрахунку позивачу було завдано моральну шкоду, останнім не доведено факту наявності будь-яких обставин, що свідчили б про порушення нормальних життєвих зв`язків, невпевненості у майбутньому чи обставин, що свідчили про докладання позивачем додаткових зусиль для організації свого життя.

Довідки про участь у антитерористичній операції та отримання поранення не можуть вважатися належним доказом на підтвердження понесення моральної шкоди внаслідок затримки розрахунку середнього заробітку позивача.

Суд бере до уваги, що кошти, які належали позивачу з виплати середнього заробітку були виплачені відповідачем у повному обсязі, хоча із затримкою. При цьому суд враховує, що затримка не була наслідком умисних дій відповідача.

Отже, суд приходить до висновку, що матеріалами справи не підтверджується, а судом не встановлено наявність причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача щодо проведення розрахунку при звільненні та душевними стражданнями, про які стверджує позивач. Суд також враховує, що позивач не надав належних доказів в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у сумі 3000,00 грн. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., задоволенню не підлягають.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.87 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на правову допомогу.

Згідно ч.1,3 ст.90 КАС України витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" № 4191-VI (Закон №4191-VI) від 20 грудня 2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах-суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження факту надання вказаних видів правової допомоги, обсягу наданих послуг, часу участі особи, яка надавала правову допомогу, у цих заходах, та розміру відшкодування повинні бути надані суду відповідні докази.

Судом встановлено, що правову допомогу позивачу надавав керуючий адвокатського бюро "Андрія Скоковського" Скоковський Андрій Миколайович відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги від 01.06.2017 року №1 (а.с.13).

Згідно Закону №4191-VI максимальний розмір оплати за годину роботи станом на момент укладення договору становив 617,60 грн. (з розрахунку 1544*0,4).

Як вбачається з позовної заяви адвокатське бюро "Андрія Скоковського" отримало плату за ведення справи в суді в розмірі 900,00 грн. з оплатою в 150 грн. за годину роботи.

На підтвердження оплати вказаного гонорару позивачем надано відповідну квитанцію (а.с.50).

Частиною 3 статті 94 КАС України передбачено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відтак, суд приходить до висновку про необхідність стягнення судових витрат на правову допомогу у відповідності до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи граничний (максимальний) розмір компенсації витрат на правову допомогу у погодинному розмірі, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, та з урахуванням розміру задоволених позовних вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати на правову допомогу в розмірі 49,02 грн.

За викладеного вище суд приходить висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 та стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) невиплачену грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб у розмірі 2010 (дві тисячі десять) грн. 77 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 24.03.2017 по 28.03.2017 на суму 1447 (одна тисяча чотириста сорок сім) грн. 80 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Військової частини НОМЕР_1 судові витрати у розмірі 49 (сорок дев"ять) грн. 02 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Зозуля Д.П.