Справа № 818/607/17
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 р. Справа № 818/607/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 08.06.2017р. по справі № 818/607/17

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

третя особа: Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач, Департамент ДВС), третя особа - Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини, в якому просив визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сіренко Сергія Володимировича щодо не поновлення виконавчого провадження від 16.11.2016 року ВП № 49847591 та стягнути з відповідача 43020,00 грн. моральної шкоди.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 08.06.2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко Сергія Володимировича щодо не поновлення виконавчого провадження ВП № 49847591.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 43020,00 грн., ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати в зазначеній частині та прийняти нове рішення, яким задовольнити вказані позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та її основних свобод та ст. 1 Протоколу № 1, рішення Європейського суду з прав людини, положення Конституції України та зауважує, що через душевні страждання, які він та члени його сім'ї зазнали в зв'язку із надзвичайно довгим невиконанням судового рішення через вину відповідача, за дії якого держава несе відповідальність відповідно до ст.ст. 32, 56, 62, 152 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174 ГК України, ОСОБА_1 має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, яку суд, враховуючи характер правовідносин сторін, обставини справи та принципи розумності та справедливості, повинен був стягнути, оскільки в даному випадку наявний причинно-наслідковий зв'язок між бездіяльністю та шкодою.

Розгляд справи позивач просив здійснювати за його відсутності.

Також, не погоджуючись з постановою суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, апеляційну скаргу подав відповідач, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції постанову скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 10.10.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, тоді як апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційних скарг, що відповідно до посвідчення Серії АБ № 349814 ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с.16).

В травні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Охтирського міськрайонного суду з позовною заявою про виплату недоплаченої одноразової щорічної грошової допомоги, як учаснику бойових дій, за 2011 рік в сумі 3360,00 грн.

Постановою Охтирського міськрайонного суду від 16.06.2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 по справі № 2-а-3216/2011 задоволено, а саме: зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Охтирської районної державної адміністрації Сумської області нарахувати та здійснити дії щодо виплати ОСОБА_1 різниці між отриманою в 2011 році сумою соціальної допомоги і тією сумою, яку він має право отримати відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993 "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Постанова Охтирського міськрайонного суду від 16 червня 2011 року по справі №2-а-3216/2011 набула чинності 12 березня 2012 року.

Зважаючи на тривале невиконання державою Україна зазначеного рішення Охтирського міськрайонного суду, позивач 22.03.2013 року звернувся до Європейського суду з прав людини зі скаргою, яка була задоволена (справа "Юрій Олексійович Щічка проти України і 572 інших заяв" від 19.11.2015 року № 64511/12).

В 2015 році на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України і 572 інших заяв" від 19.11.2015 року № 64511/12, ОСОБА_1 звернувся до Департаменту ДВС із заявою про примусове виконання зазначеного рішення.

Так, в зазначеному рішенні Європейського суду з прав людини вказано, що "Держава виплатить вищезазначені кошти і виконає рішення національних судів, які ще підлягають виконанню протягом трьох місяців з дати повідомлення про прийняття Судом рішення відповідно до пункту 1 статті 37 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Однак, в ході виконання вказаного рішення Суду допущено порушення тримісячного строку його виконання, в зв'язку з чим на суму заборгованості повинна була бути нарахована пеня та виплачена позивачу.

Незважаючи на невиплату пені, державним виконавцем закінчено виконавче провадження № 49847591 постановою від 16.11.2016 року.

Не погодившись із такими діями державного виконавця, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 17.01.2017 року по справі № 818/1630/16 (а.с.9-11), залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017 року (а.с.13-15), позовні вимоги задоволено, зокрема, визнано незаконною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича про закінчення виконавчого провадження від 16.11.2016 року № 49847591 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини "Юрій Олексійович Щічка проти України і 572 інших заяв".

В свою чергу, не зважаючи на те, що рішення суду по справі № 818/1630/16 набрало законної сили 07.03.2017 року, станом на 23.05.2017 року виконавче провадження № 49847591 не поновлено, а рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України і 572 інших заяв" від 19.11.2015 року № 64511/12 не виконано у повному обсязі.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виконавчого провадження від 16.11.2016 року № 49847591, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко Сергія Володимировича щодо не поновлення виконавчого провадження ВП № 49847591, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Вказані конституційні норми знаходять своє продовження і конкретизуються в положеннях Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України (ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України ).

Таким чином, судове рішення по справі №818/1630/16, що набрало законної сили, є безумовною підставою для його виконання відповідачем.

Згідно з ч. ч. 1, 3, 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи підтверджено, що постанова Сумського окружного адміністративного суду від 17.01.2017 року по справі № 818/1630/16 набрала законної сили 07.03.2017 року - з моменту проголошення ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду. Тобто, факт набрання законної сили постановою Сумського окружного адміністративного суду від 17.01.2017 року по справі № 818/1630/16 є підставою для його виконання.

Окрім того, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 41 Закону України "Про виконавче провадження", у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Таким чином, у разі скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, таке провадження підлягає поновленню за ініціативою державного виконавця.

При цьому, з копії ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 07.03.2017 року вбачається, що в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги на постанову суду по справі № 818/1630/16 брав участь представник відповідача Департаменту ДВС - Умніков І.В., тобто сторона відповідача була обізнана про наявність відповідного судового рішення та повинна була вжити необхідних заходів щодо його виконання.

Матеріалами справи, зокрема, наданими представником відповідача матеріалами виконавчого провадження, підтверджується, що на даний час виконавче провадження не відновлено. При цьому, доказів того, що держаним виконавцем вчиняються дії щодо відновлення виконавчого провадження та подальше примусове виконання рішення суду матеріали виконавчого провадження не містять.

На даний час докази зупинення виконання чи скасування судових рішень по справі № 818/1630/16 відсутні, станом на час розгляду справи в суді відкрито лише касаційне провадження відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 15.05.2017 року № К/800/10660/17, тобто рішення судів підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на той факт, що відповідачем не надано доказів про виконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про необхідність визнання протиправною бездіяльності старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Сіренко Сергія Володимировича щодо не поновлення виконавчого провадження ВП № 49847591.

Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів у рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 43020,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено причинний зв'язок між фактом невиконання Департаментом ДВС рішення Сумського окружного адміністративного суду по справі № 818/1630/16 та душевними стражданнями, завданими позивачу та членам його сім'ї, у зв'язку з тривалим невиконанням рішення відповідачем.

В свою чергу, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на таке.

Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась в пілотному рішенні ЄСПЛ проти України по справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15 жовтня 2009 року, заява N 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року N 18966/02).

При цьому, беручи до уваги свою усталену практику (рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява N 40450/04, п. п. 56 - 58 та 66 - 70), ЄСПЛ неодноразово постановляв, що в зв'язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце також порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

У той же час, Україну було зобов'язано вжити необхідних заходів для вирішення цієї проблеми, зокрема, запровадити ефективні засоби юридичного захисту або поєднання таких засобів, здатні забезпечити адекватне та достатнє відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів відповідно до принципів Конвенції, які закріплені в практиці Суду (див. рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", згадане вище, п. 94 та п. 5 резолютивної частини).

У п. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Отже, забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов'язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним.

У справі "Скордіно проти Італії" (N 1) ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (див. рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2), N 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (див. згадане вище рішення у справі Скордіно N 36813/97, п. 195 у кінці);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (див. там само, п. 198);

- процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (див. там само, п. 200);

- норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (див. там само, п. 201);

- розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (див. там само, пп. 202 - 206 і 213). Зокрема, у справі "Харук та інші проти України" (рішення від 26.07.2012 року [комітет], заява N 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що в випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203 - 204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 100).

Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 11 вересня 2013 року (справа N 6-48цс13), при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України та ст.ст. 11 Закону України від 24 березня 1998 року N 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу".

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 01.11.1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У рішенні від 03.10.2001р. N 12-рп/2001 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2000 рік" та статті 25 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" (справа про відшкодування шкоди державою) Конституційний Суду дійшов висновку, що Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів (статті 56, 62).

Відповідно до положень ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

У п. 101 постанови від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

Отже, Конституція України та Закон України "Про державну виконавчу службу" гарантує, що шкода, заподіяна незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню за рахунок держави.

У цій справі встановлено, що судовим рішенням, яке набуло законної сили, визнана незаконною та скасована постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка Сергія Володимировича про закінчення виконавчого провадження № 49847591 від 16.11.2016 р. по виконанню рішення Європейського суду з прав людини "Юрій Олексійович Щічка проти України і 572 інших заяв" № 64511/12 від 19.11.2015 р.

Обставини протиправних дій відповідача встановлені судовим рішенням, яке набуло законної сили, а отже в силу приписів ст. 72 КАС України, не підлягають доказуванню.

За цих обставин, оскільки неможливість для позивача отримати виконання рішення, винесеного на його користь, протягом тривалого строку становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог § 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу N 1, колегія суддів приходить до висновку, що через душевні страждання, які позивач зазнав у зв'язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення з вини посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, за дії (бездіяльність) яких держава несе відповідальність, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України заявник має право на відшкодування йому за рахунок держави моральної шкоди.

Згідно з частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Вказані статті є спеціальними, тобто в них передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності.

До таких особливостей можна віднести:

- суб'єктний склад завдавачів шкоди. Суб'єктами завдання шкоди є органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові чи службові особи;

- завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними організаційно-розпорядчих функцій, покладених на них законами або іншими нормативними актами.

Поряд із діями, тобто активною поведінкою державних органів, органів влади АР Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, шкода у зазначеній сфері може бути заподіяна і шляхом протиправної бездіяльності, оскільки в площині владно-адміністративних відносин та організаційно-розпорядчих функцій вимагається активність, і неприйняття необхідних мір чи заходів, передбачених законами або іншими правовими актами, може призвести до завдання шкоди.

Таким чином, оскільки відповідачем, який є центральним органом виконавчої влади, допущено протиправну бездіяльність відносно позивача, що встановлено судовим рішенням, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є суб'єктом завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що відповідач є суб'єктом, що відноситься до завдавачів шкоди, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача - фізичної особи порушені протиправною бездіяльністю суб'єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, колегія суддів зазначає, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 вказаної статті закріплено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, Суд у своїх рішеннях присуджував з держави у рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі в середньому від 1500 до 3000 Євро, посилаючись на встановлення тривалого невиконання рішень, винесених на користь заявників, порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

Так, по справі "Харук та інші проти України" (п.23) Суд нагадує, що він є міжнародним судовим органом, створеним за згодою держав, що підписали Конвенцію, і його основним завданням є забезпечення поваги до прав людини, а не постійна і повна компенсація збитків заявникам. На відміну від національних судів акцент у діяльності Суду ставиться на прийняття публічних рішень, які встановлюють загальноєвропейські стандарти прав людини. (п. 24) З цієї причини у справах за участю багатьох жертв, які перебувають в аналогічних обставинах, може знадобитись єдиний підхід. Такий підхід гарантуватиме, що заявники залишатимуться рівними, а різниця присуджених сум не викличе суперечностей між ними (див., наприклад, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі "Гончарова та інші проти Росії та 68 інших "привілейованих пенсіонерів" (Goncharova and Others and 68 other "Privileged Pensioners"), заява № 23113/08 та інші, п. п. 22-24). (п. 25) У цій справі, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, Суд вважає розумним та справедливим призначити 3000 євро кожному заявнику у заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років (заяви наведені в таблиці у Додатку 1) та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах (заяви наведені в таблиці у Додатку 2). Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

ЄСПЛ також у своїх рішеннях зазначав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203 - 204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 100).

В даному випадку в 2015 році на виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юрій Олексійович Щічка проти України і 572 інших заяв" від 19.11.2015 року № 64511/12, ОСОБА_1 звернувся до Департаменту ДВС із заявою про примусове виконання зазначеного рішення, однак на теперішній час це рішення досить залишається не виконаним у повному обсязі.

Отже, має місце факт невиконання рішення суду менше трьох років.

З огляду на викладене, враховуючи усталену практику Європейського Суду з прав людини, з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 43020,00 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів у рахунок компенсації моральної шкоди підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були допущені порушення норм матеріального права, а тому постанова підлягає частковому скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 08.06.2017р. по справі № 818/607/17 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України грошових коштів в рахунок компенсації моральної шкоди.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок компенсації моральної шкоди в розмірі 43020,00 грн. (сорок три тисячі двадцять) грн. 00 коп.

В іншій частині постанову Сумського окружного адміністративного суду від 08.06.2017р. по справі № 818/607/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Чалий І.С. Зеленський В.В.
Повний текст постанови виготовлений 17.10.2017 р.