Справа № 263/3644/17
Суддя: Шевченко О. А.
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 263/3644/17
Провадження № 2-а/263/384/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року суддя Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області Шевченко О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними щодо відмови у поновленні виплати пенсії та зобов`язання нарахувати і поновити виплату пенсії,
ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з адміністративним позовом в інтересах ОСОБА_2 до відповідача про визнання дій неправомірними щодо відмови у поновленні виплати пенсії та зобов`язання нарахувати і поновити виплату пенсії. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_2 є пенсіонером. З 1983 року по 2001 рік проживав за зареєстрованою адресою: АДРЕСА_1 . З січня 1983 року ОСОБА_2 було постановлено на облік до УПФ Орджонікідзевського району та призначено пенсію за вислугу років у відповідності з діючим законодавством України, а саме згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». У 2001 році ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання у державу Ізраїль. З 01.03.2002 року виплата пенсії ОСОБА_2 припинена згідно його заяви про виїзд на постійне місце проживання у державу Ізраїль, і була виплачена пенсія за шість місяців наперед, пенсійне посвідчення здано на зберігання відповідачу. З березня 2002 року ОСОБА_2 відповідачем було припинено виплату пенсії за вислугу років на підставі ст.62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнооб`язкове держане пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, оскільки між Україною та Ізраїлем відсутній договір про виплату пенсійного забезпечення. Однак, виходячи з того, що позивач, який перебуває (мешкає) за кордоном, є громадянином України, відповідно перебуває під прямою юрисдикцією діючого законодавства України, яке в свою чергу не допускає обмеження прав громадянина на соціальний захист за признаками місця мешкання. Вважав дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії неправомірними, та просив зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії та здійснити нарахування недоотриманої пенсії.

Позивач в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин.

Представник позивача у судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи є заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надала до суду письмові заперечення, в яких просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначивши, що позивач отримував пенсію як пенсіонер збройних сил України в Міністерстві оборони України. Позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю і з 01.03.2002 року Міністерством оборони України виплату пенсії позивачу було припинено, справу закрито та передано до архіву Міністерства оборони України. Архівна пенсійна справа позивача, означеними суб`єктами, до органів ПФУ не передавалася, тобто в головному управлінні пенсійна справа позивача відсутня. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. З моменту припинення виплати пенсії Міністерством оборони України (з 01.03.2002 року) позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав. В той же час, з позовом до суду позивач звертається лише 13.03.2017 року і вважає, що його право порушено з 2009 року. При цьому позивач не надає належних доказів в підтвердження поважності пропуску строку звернення до суду. Таким чином, головне управління вважає, що відповідно до ст.99 КАСУ, позивач порушив шестимісячний строк звернення до суду. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана ВРУ. На теперішній час між Україною та Державою Ізраїль Верховною Радою України не ратифіковано міжнародного договору (угоди) з питань пенсійного забезпечення, тому позивач не має права на поновлення виплати пенсії.

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_2 у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з січня 1983 року ОСОБА_2 було поставлено на облік до Управління пенсійного фонду Орджонікидзевського району та призначено пенсію за вислугу років у відповідності з діючим законодавством України, а саме згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» №2262-ХII від 09.04.1992року.

У 2001році ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання у державу Ізраїль. З 01.03.2002року виплата пенсії ОСОБА_2 припинена згідно його заяви про виїзд на постійне місце проживання у державу Ізраіль, і була виплачена пенсія за шість місяців наперед, пенсійне посвідчення здано на зберігання відповідачу.

З березня 2002 року ОСОБА_2 відповідачем було припинено виплату пенсії за вислугу років на підставі ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» №2262-ХII від 09.04.1992року та п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове держане пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, оскільки між Україною та Ізраїлем відсутній договір про виплату пенсійного забезпечення.

У листопаді 2009р. ОСОБА_2 звернувся до Управління ПФУ в Орджонікідзевском районі м. Маріуполя з заявою поновити йому виплату пенсії, але жодної відповіді не отримав.

24 травня 2013р. ОСОБА_3 діючі за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 звернулась до Управління ПФУ в Донецькій області з заявою поновити виплату пенсії ОСОБА_2 , на яку отримала лист №2017-С-01 від 06.06.2013року, що пенсійна справа ОСОБА_2 до Управління ПФУ в Донецькій області не надходила і з заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 слід звертатися до Донецького областного військового комісаріату.

14 червня 2013р. ОСОБА_3 діючі за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою поновити виплату пенсії ОСОБА_2 і надіслати пенсійну справу ОСОБА_2 до Управління ПФУ в Донецькій області, на яку отримала лист № ФС-65835 від 26.06.2013року, що заява для розгляду направлена до Департаменту фінансів Міністерства Оборони України.

13 вересня 2013р. ОСОБА_3 діючі за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 звернулась зі скаргою до Міністра Оборони України, і копію надіслала до Донецького обласного військового комісаріату. Із Департаменту Фінансів Міністрества Оборони України отримала відповідь за вих. № 248/3/6/1668 від 04.10.2013р. і отримала з ІНФОРМАЦІЯ_1 лист за вих. № 1122/2275 без дати із зазначенням переліку документів які треба надати, щоб поновити виплату пенсії ОСОБА_2

25 вересня 2013р. ОСОБА_3 поштовим відправленням спрямувала на адресу Донецького обласного військового комісаріату заяву з доданими документами, які були перелічені у листі за вих. № 1122/2275, для відправки заяви, документів і архівної справи до Управління ПФУ в Донецькій області, за для того, щоб Управління ПФУ в Донецькій області поновило виплату пенсії ОСОБА_2 . Заява ОСОБА_3 з документами (які перелічені у листі ІНФОРМАЦІЯ_1 за вих. № 1122/2275), та архівна справа ОСОБА_2 з метою поновлення пенсії ОСОБА_2 були відправлені в Головне Управління ПФУ України в Донецькій області.

Відповіддю Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області за вих. № 6227/05 від 22.11.2013р. було відмовлено ОСОБА_2 , у поновлені виплати пенсії за вислугу років тільки з мотивів, його фактичного проживання у державі Ізраїль.

Позивач звертався до Головного управління ПФУ і у 2016 році. Згідно відповідей, позивачу було повідомлено, що для призначення пенсії необхідна інформація про вислугу років, грошовий атестат, довідка про розмір грошового забезпечення та довідка про додаткові види грошового забезпечення. 05.08.2016 року ГУ ПФУ в Донецькій області було отримано пакет документів від позивача для призначення пенсії. Також було повідомлено, що у зв`язку з відсутністю пенсійної справи та будь-якої інформації про призначення позивачу пенсії законних підстав щодо призначення пенсії немає. 29.12.2016 року ГУ ПФУ в Донецькій області позивачу було направлено відповідь, згідно якої, особа, яка звертається за призначенням пенсії, повинна пред`явити уповноваженій особі органу, що призначає пенсію, паспорт громадянина України.

За статтею 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції країни і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Рішення УПФУ міста Маріуполя Донецької області про зупинення виплати пенсії позивачу відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Згідно ст.1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» №2262-ХII від 09.04.1992року «законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України, і складається з цього Закону, Закону України"Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів».

Згідно ст.10 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» №2262-ХII від 09.04.1992року встановлено, що «призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсіонного фонду України».

Відповідно до ч. 3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. №1382-IV, «реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути відмовою в реалізації прав і свобод передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмежень».

За таких обставин кожен громодянин України, а ОСОБА_2 є громодянином України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009року №25-рп2009 - п.2 ч.1 ст.49, та друге речення ст.51 Закону України «Про загальнооб`язкове держане пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV визнані такими, що не відповідають Конституції України (є не конституційними) та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом Украіни цього рішення і відповідно до положень ч. 2 ст. 152 Конституції України вони втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, тому відмова Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 є не законна.

Пунктом третім резолютивної частини Рішення КСУ визначено звернути увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення КСУ щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону.

Таким чином, з прийняттям Рішення КСУ від 07.10.2009 року правові підстави для невиплати пенсії ОСОБА_4 як громадянину України, який проживає за кордоном, відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на виплату пенсії, засновані на принципі юридичної визначеності, що не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Право на соціальний захист громадян України закріплено у статті 46 Конституції України та конкретизоване у Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону, виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд: в інших випадках, передбачених законом.

З прийняттям рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року виключена така підстава для припинення пенсійних виплат, як проживання пенсіонера за кордоном, що є підставою для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсій незалежно від місця його постійного проживання.

Згідно ч. 2 ст. 49 Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Статтею 46 ч. 1 Закону встановлено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Згідно ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» «нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але своєчасно не отримав з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більш як за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів».

Згідно зі статтею 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Зупинення виплати пенсії позивача відбулося без прийняття будь-якого рішення відповідачем.

Таким чином, судом було достовірно встановлено, що відповідач, не приймаючи рішення, з 01.03.2002 року зупинив виплату пенсії позивачу, доказів наявності рішення про зупинення виплати пенсії позивачу сторонами суду не надано.

Згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» від 9 квітня 1992 pоку № 2262-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії в Україні не призначаються. Пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Відповідно до частини другої статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон.

1 січня 2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV.

Пунктом 2 частини 1 статті 49 Закону № 1058-ІV визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 51 Закону № 1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначені положення визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

В мотивувальній частині рішення Конституційний Суд України зазначив, що в інших правових актах, крім оспорюваного суб`єктом права на конституційне подання, містяться посилання на статті 49, 51 Закону або вказується, що пенсійне забезпечення деяких категорій громадян, які проживають за межами України, здійснюється лише на підставі міждержавних договорів. Зокрема, такі положення є у статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, частині третій статті 1, частині другій статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», частині першій статті 59-1 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Конституційний Суд України вважає, що у зв`язку з визнанням неконституційними пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону Верховна Рада України повинна привести положення названих законів у відповідність із цим Рішенням.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, у зв`язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року N 25-рп/2009 позивач набув право на перерахунок пенсії.

Частиною 2 статті 49 Закону № 1058-ІV передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Таким чином, норма вказаної статті пов`язує час поновлення пенсії не з датою звернення до органів Пенсійного фонду України, а з настанням обставин для відновлення її виплати.

Відповідно до положень частини 2 статті 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Оскільки після виїзду позивача з України пенсія йому не нараховувалась, то зазначені положення частини 2 статті 46 Закону щодо спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Порушення прав позивача на пенсійне забезпечення є тривалим.

У зв`язку з цим позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними щодо відмови у поновленні виплати пенсії та зобов`язання нарахувати і поновити виплату пенсії підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 19, 22, 46, 64, 92 Конституції України ст.ст. 8, 94, 128, 158, 161, 162, 163 КАС України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Законом України «Про боротьбу з тероризмом», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними щодо відмови у поновленні виплати пенсії та зобов`язання нарахувати і поновити виплату пенсії задовольнити.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Донецької області, щодо відмови у поновлення виплати пенсії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , призначену за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Донецької області поновити виплату пенсії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з 2009 року, довічно.

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Донецької області здійснити нарахування недоотриманої пенсії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2009 року.

Стягнути з Державного бюджету на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя О.А.Шевченко