Справа № 804/4399/16
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 року м. Київ К/800/7183/17

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Маринчак Н.Є., Цвіркуна Ю.І.,

секретар судового засідання Корецький І.О.,

за участю: представників позивача: Талана О.Л., Чікіньова Д.М.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2016 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року

у справі № 804/4399/16

за позовом Українсько-російського акціонерного товариство закритого типу "Системи реального часу - Україна" з іноземними інвестиціями

до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Українсько-російське акціонерне товариство закритого типу «Системи реального часу - Україна» з іноземними інвестиціями (далі - Товариство, Позивач) звернулось в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі - Управління), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 15 червня 2016 року:

- №, яким позивачу збільшено уму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1 813 364,25 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 1 547 120, 00 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 266 244,25 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1 844 345, 00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 1 475 476 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 368 869, 00 грн.;

- №, яким позивачу за порушення пункту 1 абзацу 2 Указу Президента України №436/95 від 12 червня 1995 року нараховано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 18 000 грн.;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб в розмірі 52 363,75 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 32 983, 00 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 19 380,75 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року, позов задоволено частково: визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 15 червня 2016 року №, №, №, в іншій частині позову відмовлено, стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачену суму судового збору в розмірі 55 636,18 грн.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог та вказуючи, що рішення підлягають скасуванню як такі, що винесені без дослідження та з'ясування всіх обставин справи та без дотримання норм матеріального і процесуального права, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В письмових запереченнях на касаційну скаргу позивач з твердженнями відповідача не погоджується, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши представників позивача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем за результатами проведеної перевірки складено акт від 25 травня 2016 року №230/04-36-14-02/24608189, згідно з яким позивачем порушено вимоги:

- підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, підпункту.134.1.1 пункту 134.1 т. 134, пунктів 138.1, 138.2, 138.4, 138.6 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим занижено суму податку на прибуток за період 2013-2015 років в загальному розмірі 1 562 618,00 грн.;

- пунктів 198.1 - 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України , в зв'язку з чим занижено суму податку на додану вартість за період січень грудень 2013 року, лютий, березень, травень, серпень грудень 2014 року, січень травень, липень, вересень грудень 2015 року в загальному розмірі 1 754 652,00 грн.;

- пунктів 3.5, 5.8 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №637 від 15 грудня 2004 року в частині перевищення ліміту залишку готівки;

- підпункту 16.1.3, 16.1.4 пункту 16.1 статті 16, пункту 46.1 статті 46, пунктів 103.4,103.5, 103.9, 103.10 статті 103, підпункту «в» пункту 160.1,160.2 статті 160 Податкового кодексу України в частині ненадання платником податку розрахунку (звіту) податкових зобов'язань нерезидентів, якими отримано доходи із джерелом їх походження в Україні ; та не зарахування, не утримання, несплата до бюджету податку на доходи нерезидентів із джерелом походження з території України за 2013, 2014 роки в загальному розмірі 32 982,70 грн.

Висновки відповідача про порушення позивачем наведених норм ґрунтуються на тому, що позивач:

- безпідставно включив до складу витрат та податкового кредиту наслідки придбання товарів/робіт/послуг у контрагентів ТОВ «ТД «Сієна», ТОВ «ТВЦ Фінтек», ТОВ «Омікрон Плюс», ТОВ «Бізант Груп», ТОВ «Промлайн Груп», ТОВ «Брокер Хаус», ТОВ «Юртехприбор»,ТОВ «Ірена Груп», ТОВ «Плутон Капитал», ТОВ «Компютерс АРТ», ТОВ «Відродження-Дніпро», ТОВ «ІНТЕРВЕНТО», ТОВ «Промлайн груп», ТОВ «Палот Інжиніринг», ТОВ «Фин Днепр», ТОВ «Днепр Мет Інвест», ТОВ «Торговий Дім Білецьких», ТОВ «Альфа Київбуд», ТОВ «Відродження -Дніпро», оскільки такі операції документально не підтверджені;

- здійснюючи отримання послуг від ТОВ «ФИОРД ПРО» щодо надання ліцензійного права використання програм для ЕОМ ISaGRAF 3.5 WB Unlimited I/Os, повинен був нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок з доходів нерезидента із джерелом його походження в Україні, оскільки нагорода, сплачена позивачем, є роялті у розумінні підпункту 14.1.225 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України;

- перевищив ліміт залишку готівки в касі на загальну суму 9 000, 00 грн.

На підставі акта відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 15 червня 2016 року:

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 1 813 364,25 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 1 547 120,00 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 266 244,25 грн.;

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 1 844 345,00 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 1 475 476,00 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 368 869,00 грн.;

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб в розмірі 52 363,75 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 32 983 грн., штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 19 380,75 грн., які оскарженні позивачем в судовому порядку;

- №, яким нараховані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 18 000,00 грн.

Роблячи висновок про правомірність податкового повідомлення-рішення від 15 червня 2016 року № суди попередніх інстанцій виходили із того, що матеріалами справи підтверджено, що позивачем перевищено ліміт залишку готівки в касі на загальну суму 9 000,00 грн.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині відмовленої позовної вимоги позивачем не оскаржені, правильність висновків в цій частині не ставиться сторонами під сумнів.

Суди першої та апеляційної інстанцій, приймаючи судові рішення, виходили із того, що реальність операцій позивача з його контрагентами підтверджуються документально; сплачена позивачем винагорода за надання послуг з використання програмного забезпечення нерезиденту не є роялті, а тому відсутні підстави для сплати податку на прибуток іноземних юридичних осіб.

Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій щодо протиправності податкового повідомлення-рішення від 15 червня 2016 року № з огляду на наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, між позивачем та ТОВ «ФИОРД ПРО» (Російська Федерація) укладено договори про надання ліцензійного права використання програм для ЕОМ ISaGRAF 3.5 WB Unlimited I/Os.

Положеннями договорів визначено, що ліцензіатові надається невиняткова ліцензія на програмне забезпечення на необмежений проміжок часу; ліцензіат вправі використати програмне забезпечення в будь-якій формі й будь-яким способом, який не суперечить закону; надання отриманих від ліцензіара за даним договором прав використання програм кінцевому користувачеві або іншій третій особі для продажу зазначених прав використання кінцевому користувачеві, або третій особі для передачі зазначених прав використання кінцевому користувачеві через інших третіх осіб; ліцензіат, кінцевий користувач (субліцензіат) або інша третя особа, що володіє зазначеними правами використання програм для ЕОМ, має право включати їх до складу вироблених виробів без складання субліцензійного договору.

Позивач на виконання умов договорів з метою отримання права на використання програм здійснив перерахування коштів, які відповідач вважає роялті.

Надаючи оцінку висновкам податкового органу суд звертає увагу на наступне.

Згідно з пунктом 160.1 статті 160 Податкового кодексу України будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею.

Для цілей цього пункту під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, розуміються зокрема роялті.

Згідно з пунктом 160.2 статті 160 Податкового кодексу України резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), крім доходів, зазначених у пунктах 160.3 - 160.7 цієї статті, зобов'язані утримувати податок з таких доходів, зазначених у пункті 160.1 цієї статті, за ставкою в розмірі 15 відсотків їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Аналіз наведених норм підтверджує висновок про те, що в разі виплати роялті нерезиденту платник податків зобов'язаний утримати із такої суми податок.

Визначенню поняття «роялті» надає підпункт 14.1.225 пункт 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. Згідно з вказаною нормою роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео - або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо - чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Не вважаються роялті платежі за отримання об'єктів власності, визначених в абзаці першому цього пункту, у володіння або розпорядження чи власність особи або, якщо умови користування такими об'єктами власності надають право користувачу продати або здійснити відчуження в інший спосіб такого об'єкта власності або оприлюднити (розголосити) секретні креслення, моделі, формули, процеси, права на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау), за винятком випадків, коли таке оприлюднення (розголошення) є обов'язковим згідно із законодавством України.

Аналіз наведених норм підтверджує висновок про те, що податок не сплачується в разі якщо умови користування суміжними та авторськими правами на комп'ютерні програми надають право користувачу продати або здійснити відчуження таких прав в інший спосіб.

З огляду на те, що умови користування позивачем правами на комп'ютерні програми для ЕОМ ISaGRAF 3.5 WB Unlimited I/Os дозволяли позивачу продати та здійснити відчуження таких прав іншим особам, суди попередніх інстанцій дійшли юридично правильного висновку про відсутність підстав для кваліфікації сплачених позивачем коштів нерезиденту як роялті та відсутність обов'язку в позивача щодо утримання із такої суми податку.

Таким чином, суди попередніх інстанцій з дотриманням норм матеріального та процесуального права задовольнили позовну вимогу про скасування податкового повідомлення-рішення від 15 червня 2016 року №.

Вищий адміністративний суд України вважає також обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15 червня 2016 року№, №.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Так, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до статті 1 цього Закону бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації (частина 1 статті 8 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.

Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства (стаття 1 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

За змістом частин 1 та 2 статті 9 наведеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язане з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Склад витрат та порядок їх визнання визначений статтею 138 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не відносяться до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Так, за визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього

Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між позивачем та його контрагентами укладено договори про надання послуг з пошуку покупців.

Судами встановлено, що вказані договори за своїм змістом є договорами на комерційне представництво (надання агентських послуг).

Також позивачем з метою здійснення контрагентами послуг передавалися технічні завдання на паперовому носії, в яких зазначено найменування товару, який пропонується для продажу, його основні технічні характеристики та вартість.

Виконавці послуг (фактично комерційні агенти позивача) протягом кожного місяця, в якому надавали послуги позивачеві, надавали позивачу проміжні звіти про потенційних покупців, а також звіти виконавців, в яких містилися відомості про найменування рекомендованих виконавцем контрагентів, яким позивач поставив товар та які сплатили за поставлений позивачем товар; сума, яка надійшла від рекомендованих виконавцем контрагентів на поточний рахунок позивача; розрахунок вартості послуг виконавця, виходячи з умов договору.

На підставі звітів підписувалися акти приймання-здачі виконаних робіт (акти надання послуг), в яких зазначалася вартість наданих послуг, що була визначена в загальному місячному звіті.

Також позивачем надано нотаріально засвідчені пояснення директорів контрагентів, що надавали позивачу посередницькі послуги в укладанні договорів з покупцями, які підтвердили наступні обставини дійного укладення договорів, отримання від позивача технічних завдань, що уявляло собою перелік товарів із зазначенням цін на ці товари; надання послуг та оформлення результатів роботи шляхом надання проміжних звітів та остаточних щомісячних звітів із зазначенням суми отриманих від покупців, які були знайдені цими підприємствами та факт особистого підписання договорів, всіх первинних бухгалтерських та податкових документів; факт наявності повної податкової та цивільної дієздатності, обліку в органах державної податкової служби, наявності свідоцтв платника податку на додану вартість, подачі звітів до податкових органів.

В касаційній скарзі відповідач вказує, що до укладення договорів про пошук потенційних покупців позивач мав господарські операції із деякими суб'єктами, які містилися в звітах про найдених для нього контрагентами потенційних покупців. Разом з тим, такі обставини не спростовують ані реальності послуг, ані відсутності в таких послугах ділової мети, адже методи пошуку потенційних покупців в умовах сучасного ринку (особливо такого динамічного як комп'ютерної техніки та комп'ютерних послуг, в якому працює позивач) полягають не лише в пошуку нових покупців, а й, зокрема, в бесідах з постійними покупцями, рекламі, за результатами яких роз'яснюються переваги купівлі товару саме у відповідного постачальника, що забезпечує в кінцевому результаті лояльність покупців. Тому залучення до придбання товарів/робіт/послуг тих суб'єктів господарювання, з якими позивач вже до цього мав господарські правовідносини, не суперечить вимогам чинного законодавства.

До того ж, як встановлено судами попередніх інстанцій на підставі акта перевірки, валовий дохід позивача в 2013 році складав11,51 млн. грн., а у 2015 році - 25,86 млн. грн., тобто збільшився більше, ніж в 2 рази, що свідчить про збільшення обсягів реалізації товарів позивачем.

Між позивачем та ТОВ «Інтервенто», ТОВ «Фін Дніпро», ТОВ «Днепр Мет Інвест», ТОВ «ТД Білецьких», ТОВ «Палот Інжиніринг», ТОВ «Промлайн Груп» укладено договори поставки товарів (комплектуючі засоби автоматизації, інші запасні частини для комп'ютерної техніки та периферійного устаткування).

На підтвердження фактичної поставки товарів позивачем надано копії податкових та видаткових накладних. Товар, який придбавався у контрагентів-постачальників, був фактично поставлений, транспортування цих товарів позивачу здійснювали ТОВ «Нова Пошта», ПП «Нічний експрес», ТОВ «Транспортна компанія «САТ» та ТОВ «Ін-Тайм», що підтверджується путьовими листами та дослідженими судом першої інстанції оригіналами транспортних квитанцій, які перевізники виписували під час перевезення вантажів від постачальників товарів позивачу.

Придбані комплектуючі, позивач використав у господарській діяльності, яка полягала у створенні та обслуговуванні автоматизованих систем управління технологічними процесами промислових підприємств, про що свідчать первинні бухгалтерські документи про реалізацію товарів позивачем своїм покупцям. Готова продукція реалізовувалась позивачем своїм покупцям з прибутком. Факт реалізації товарів також підтверджується відповідачем в акті перевірки, оскільки ним визнано валові доходи з реалізації товарів (робіт, послуг) позивачем своїм покупцям в тому ж саме обсягу, що задекларовано позивачем в поданих деклараціях з податку на прибуток періоду, що перевірявся.

Також зміст акта перевірки спростовує факт відсутності трудових ресурсів у контрагентів позивача. Так, при аналізі бази даних ДФС України, відповідачем встановлено, що у контрагентів позивача кількість працюючих була від 3 до 19 осіб.

Разом з касаційною скаргою відповідач подав копію ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2016 року, якою вирішувалось клопотання прокурора про звільнення від кримінальної відповідальності директора ТОВ «Інтервенто». Разом з тим, Вищий адміністративний суд України як суд касаційної інстанції в силу положень статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України не може досліджувати докази. При цьому колегія суддів акцентує увагу, що, по-перше, вказане судове рішення під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надавалось, як і не зазначалось причин неможливості його подання, а по-друге, існування обставин, що зазначені у вказаному судовому акті, не слугували підставами для донарахування позивачу сум грошових зобов'язань.

З положень частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що адміністративному суду під час вирішення адміністративного спору належить перевірити, зокрема, обґрунтованість саме тих висновків, щодо обставин спірних правовідносин, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення. Перевірка судом інших обставин спірних правовідносин виходить за межі предмета доказування в адміністративній справі і має своїм фактичним наслідком перебирання судом на себе функцій суб'єкта владних повноважень, що не відповідає запровадженому статтею 6 Конституції України принципу розподілу державної влади та запровадженому статтею 8 Основного Закону принципу верховенства права».

З урахуванням наведеного та з огляду на те, що повноваження судів щодо перевірки рішення суб'єкта владних повноважень обмежується тими обставинами, що існували на час прийняття такого, колегія суддів вважає, що ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2016 року не може спростувати правильності висновків судів попередніх інстанцій.

Також між позивачем та ТОВ «Альфа Київбуд», ТОВ «Юртехприбор», ТОВ «Відродження-Дніпро» укладено договори про надання юридичних послуг. Як встанволено судами попередніх інстанцій, зазначені послуги полягали в перевірці локальних актів на відповідність вимогам чинного законодавства, участі у підготовці та укладенні договорів, розгляді питань про дебіторську заборгованість, допомозі в організації та здійсненні контролю за дотриманням вимог чинного законодавства, наданні усних та письмових консультацій. Вказані послуги придбавались позивачем протягом 3 років на підставі копій первинних документів, що містяться в матеріалах справи.

В касаційній скарзі відповідач вказує, що акти прийому-передачі не містять конкретної інформації з повним описом наданих послуг, разом з тим вказані твердження не спростовують здійснення операцій, адже ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Власне незаповнення у первинних облікових документах окремих позицій, які не впливають на зміст господарської операції, а також відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій.

Досліджуючи первинні бухгалтерські документи та враховуючи встановлені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли юридично правильного висновку про фактичне здійснення операцій між позивачем та його контрагентами з метою використання у господарській діяльності.

Суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Так, наведені Інспекцією аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вищий адміністративний суд України також акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагентів, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли юридично правильного висновку про невідповідність фактичним обставинам справи тверджень відповідача про відсутність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами та необхідність сплати податку при виплаті винагороди нерезиденту, а відтак, з урахуванням вимог частини третьої статті 2, частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди зробили обґрунтований висновок щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15 червня 2016 року№, №, №.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 серпня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, що передбачені статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
Н.Є. Маринчак

Ю.І. Цвіркун