Справа № 823/461/17
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/461/17 Головуючий у 1-й інстанції: Льон О.М. Суддя-доповідач: Глущенко Я.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

11 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про визнання дій неправомірними та скасування постанови, за апеляційною скаргою Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на постанову Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 вересня 2017 року, -

У с т а н о в и в :

Канівське управління Пенсійного фонду Черкаської області звернулося у суд із позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, у якому просило визнати дії відповідача про стягнення витрат виконавчого провадження в розмірі 67,36 грн. - неправомірними та скасувати постанову від 15 лютого 2017 року про стягнення вказаних витрат.

Постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 вересня 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову місцевого суду та прийняти нову про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем було правомірно прийнято постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Із матеріалів справи убачається, що 15 лютого 2017 року відповідачем прийнято постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у сумі 67,36 грн.

Уважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся у суд із даним позовом.

Обговорюючи правомірність зазначеної постанови, колегія суддів зазначає наступне.

З 29.12.2016 року на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області перебувало виконавче провадження №53220635 з примусового виконання виконавчого листа № 697/683/16-а від 10.06.2016, що виданий Канівським міськрайонний судом про стягнення з Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на користь ОСОБА_2 сплаченого останньою під час розгляду справи у суді судового збору в сумі 551.20 грн.

30.12.2016 відповідачем на адресу позивача було направлено постанову про відкриття вказаного виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

15 лютого 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вакуленко С.М. винесено постанову № 53220635 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження в розмірі 67,36 грн. при примусовому виконанні виконавчого листа № 697/583/16-а, яка була направлена боржнику цього ж дня.

Відповідно до наведеного розрахунку у постанові про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження сума витрат виконавчого провадження склала 67,36 грн., з яких витрати на папір-0,90 грн.; канцелярські товари - 0,74 грн.; поштові витрати -6,18 грн.; витрати при роздруківці документів - 1,00 грн.; тонер для принтерів - 1,20 грн; обслуговування комп'ютерної техніки - 6,34 грн.; внесення по користуванню ЄДРВП - 51 грн.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно із ст. 26 Закону встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.1 ст.42 Закону кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Згідно з ч.2 ст.42 Закону витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Відповідно до ч.3 ст.42 Закону витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Положеннями ч.4 ст.42 Закону встановлено, що на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Як убачається із матеріалів справи, виконавче провадження завершене на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону, а тому державний виконавець в межах наданих законом повноважень виніс постанову про стягнення витрат виконавчого провадження.

З урахуванням викладених норм закону, колегія суддів дійшла до висновку, що виносячи оскаржувану постанову, відповідач діяв у межах та на підставі вимог чинного законодавства.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що управлінням до відкриття виконавчого провадження (28 жовтня 2016 року) добровільно сплачено на користь ОСОБА_2 551,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1392 від 28 жовтня 2016 року, оскільки вказане платіжне доручення було відправлене відповідачу 10 січня 2017 року та отримане останнім лише 17.01.2017 року (а.с.40а), тобто після відкриття виконавчого провадження та понесення відповідних витрат.

До того ж, Закон не пов'язує право на стягнення витрат виконавчого провадження із вчиненими державним виконавцем заходами примусового характеру. Витрати виконавчого провадження не залежать від виконання чи невиконання рішення суду боржником і оплачуються останнім у випадку їх понесення державним виконавцем.

Також, є безпідставними покликання позивача в апеляційній скарзі на те, що окремі витрати виконавчого провадження є в певній мірі незрозумілими, безпідставними, необґрунтованими та завищеними щодо їх кількості та вартості. Позаяк їх розрахунок, наведений в оскаржуваній постанові є зрозумілим, обґрунтованим, та зроблений відповідно до Розрахунку витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, який затверджений начальником Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, згідно п. 3.13 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, а також відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2016 року №3917/5 «Про встановлення розмірів плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. Тому, відсутні підстави для задоволення вимог апелянта.

Отже, рішення місцевого суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін на підставі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 197, 198, 200, 206, 212, 254, КАС України, суд,

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області залишити без задоволення.

Постанову Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 08 вересня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко
суддя О.М. Кузьмишина
суддя О.Є. Пилипенко

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Кузьмишина О.М.

Пилипенко О.Є.