Справа № 813/1576/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/9002/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.
суддів: Носа С.П., Яворського І.О.,
з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.
представника позивача: Кандура Р.Я.
представника відповідача: Матлая Й.І.
представника третьої особи: Фельпеля І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства оброни України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ІНФОРМАЦІЯ_1 , третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Адміністрації Державної прикордонної служби України) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у неприйнятті рішення протягом місячного строку після надходження його документів про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку «Про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або періодичні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 (далі Порядок № 975), дії Міністерства оборони України, які полягають в надсиланні йому документів без їх розгляду та зобов`язати відповідача повторно розглянути питання щодо призначення йому одноразової грошової допомоги у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (Далі Закон № 2011-XII), Порядку № 975 та наказу Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25.07.2017 адміністративний позов було задоволено в повному обсязі.
Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що позивач проходив строкову військову службу у прикордонних військах КДБ СРСР, яка належала до прикордонних військ, та є військовослужбовцем саме прикордонних військ, а оскільки прикордонні війська не входять до структури Збройних Сил України, витрати, пов`язані із виплатою одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності повинні здійснюватися саме Державною прикордонною службою України, на яку централізовано виділяються кошти з Державного бюджету. Тому просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25.07.2017 та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні адміністративного позову.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Матлая Й.І., який підтримав апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_1 та представника третьої особи Фельпеля І.І., які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 у період з 28.10.1982 по 16.02.1985 проходив військову службу у лавах Збройних Сил, у тому числі в період з 23.07.1983 по 09.02.1985 в складі в/ч НОМЕР_1 брав участь у бойових діях в Афганістані.
Під час проходження військової служби у Демократичній Республіці Афганістан отримав 22.09.1984 контузію. Лікування проходив в госпіталі м. Душанбе з 25.09.84 по 01.10.84.
Військово-лікарська комісія Західного регіону надала позивачу витяг з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону № 811 від 02.11.2016 по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця щодо підтвердження отриманої позивачем контузії , підчас виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Даний факт також стверджується довідкою Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного військового комісаріату №926 від 07.12.2016 на підставі військово-облікової справи.
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Львівського обласного МСЕК № 3 Серія 12 ААА № 352626 від 09.11.2016 ОСОБА_1 , встановлено ІІІ групу інвалідності, травма, контузія пов`язані з виконанням обов`язків при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
06.12.2016 ОСОБА_1 звернувся із заявою в Департамент інформаційно-організаційної роботи та контролю Міністерства оборони України щодо здійснення виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності долучивши копії документів, визначених Постановою № 975.
Проте, листом № 248/3/6/4986 від 30.12.2016 Департамент фінансів Міністерства оборони України повідомив, що документи для призначення одноразової грошової допомоги звільненим військовослужбовцям оформляються через обласний військовий комісаріат за місцем проживання.
Поряд з тим, 06.12.2016 з аналогічною заявою та доданими до неї документами ОСОБА_1 звернувся в Адміністрацію Державної Прикордонної служби України.
Листом № 11/К-8508 від 11.01.2017 Адміністрація Державної Прикордонної служби України повідомила про те, що Прикордонні війська КДБ СРСР відповідно до ст.4 «Закона Союза Советских Социалистических Республик от 12.10.1967 «О всеобщей воинской обязанности» до 21.03.1989 були складовою частиною Збройних Сил СРСР. Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України № 3 від 02.01.1992 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України» Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР. При цьому зазначається, що ОСОБА_1 на обліку в органах Держприкордонслужби не перебуває. Будь-які інші правовідносини між органами Держприкордонслужби та позивачем відсутні, тобто питання стосовно виплати позивачу одноразової грошової допомоги має розглядати Міністерство оборони України.
В подальшому 27.01.2017 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності та долучено попередні відповіді на заяви з Департаменту фінансів Міністерства оборони України та Адміністрації Державної Прикордонної служби України.
17.02.2017 ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання інформації до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Листом № 1724 від 23.02.2017 ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив позивача, що подані ним документи зареєстровані у Львівському обласному військовому комісаріаті 27.01.2017 року вх.№468 та 31.01.2017 та скеровані у Департамент фінансів Міністерства оборони України.
14.03.2017 з ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов лист з додатками, в якому вказано, що заява позивача розглянута. Відповідно, як додаток було долучено копію листа Департаменту фінансів Міністерства оборони України.
У листі Департаменту фінансів Міністерства оборони України № 248/3/6/724 від 01.03.2017 вказано, що надіслані документи підтверджують проходження позивачем військової служби та звільнення з Прикордонних військ Комітету державної безпеки СРСР.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як військовослужбовець, має право на одержання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону № 2011-XII та в Порядку № 975.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вимоги апелянта ґрунтуються виключно на тому, що одноразова грошова допомога військовослужбовцю у зв`язку з виконанням інтернаціонального обов`язку в період бойових дій на території Афганістану повинна виплачуватись позивачу за рахунок коштів Державної прикордонної служби України, а не Міністерства оборони України, оскільки воно не є правонаступником Міністерства оборони СРСР.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
В силу пункту 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
Аналіз вищезазначених норм дає підстави вважати, що законодавцем передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Радянської армії до військовослужбовців Збройних Сил України.
Така правова позиція зазначена в ухвалі Вищого адміністративного суду України № К/800/40725/15 від 01.12.2015.
Також, з письмових пояснень Адміністрації Державної прикордонної служби України, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що на цей час жодним нормативно-правовим актом України не визначено, що Державна прикордонна служба України є правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР.
Відсутні також і нормативні приписи, які зобов`язують, або надають повноваження Адміністрації Державної прикордонної служби України виплачувати одноразову грошову допомогу військовослужбовцям колишніх Прикордонних військ КДБ СРСР.
З цього приводу слід зазначити, що Прикордонні війська КДБ СРСР структурно входили до складу Комітету державної безпеки СРСР (КДБ СРСР, до 1978 року - КДБ при Раді Міністрів СРСР).
Прикордонні війська КДБ СРСР, відповідно до статті 4 «Закона Союза Советских Социалистических Республик «О всеобщей воинской обязаности» від 12.10.1967, вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР в період з 01.09.1939 по 21.03.1989.
Відповідно п.1 Указу Президії Верховної Ради України № 1464 від 20.08.1991 всі дислоковані на території республіки (УРСР) військові частини прикордонних військ СРСР та їх органи управління з озброєнням і матеріально-технічною базою переведені у відання України.
Згідно постанови Кабміну України № 3 від 02.01.1992 «Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України», Державний комітет у справах охорони державного кордону є правонаступником колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.
Відповідно до п.1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 671 від 26.11.2014, Міністерство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом міністрів України.
Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.
Оскільки військова частина № НОМЕР_1 , в якій проходив службу позивач, не входила до складу військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР, не була розташована на території України, а входила до складу Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР, вона не увійшла до юрисдикції Прикордонних військ України.
Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги те, що позивач проходив службу саме у Збройних силах СРСР, які на той час були підпорядковані та знаходились на фінансовому утриманні Міністерства оборони СРСР, правонаступником якого в подальшому стало Міністерство оборони України, перебував на обліку в установі Міністерства оборони України, звідки його і було звільнено, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що саме на Міністерство оборони України в даних правовідносинах покладено обов`язок розгляду питань щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які отримали інвалідність внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії в розмірі встановленому ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
При цьому, з врахуванням фактичних обставин справи, колегія суддів не вбачає підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).
Згідно ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова суду першої інстанції є законною, доводи, викладені в апеляційні скарзі його висновків не спростовують, при його ухваленні порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції допущено не було, а тому відсутні підстави для його скасування.
Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Міністерства оброни України залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року по справі № 813/1576/17 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
І. О. Яворський

Повний текст ухвали складено 13.10.2017.