Справа № 813/513/16
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/9076/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В. М.,
суддів Рибачука А. І.,Старунського Д. М.,
з участю секретаря судового засідання Болюк Н. В.,
представника відповідачів Бабича Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Генерального штабу Збройних Сил України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генерального штабу Збройних Сил України, Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ), про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Генерального штабу Збройних Сил України, Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України, 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку (військова частина НОМЕР_1 ), про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.
Позивач, з врахуванням збільшення позовних вимог, просив:
визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 22.01.2016 № 30 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» щодо накладення на нього за неналежне виконання вимог статей 3 та 8 Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», статей 11, 16, 58, 59 Статуту внутрішньої служби ЗС України та пунктів 1, 2, З Тимчасового положення про підрозділи спеціального призначення Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (військові комендатури), затвердженого наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 09.10.2014 № 257, дисциплінарного стягнення звільнення з військової служби за службовою невідповідністю;
визнати протиправним та скасувати пункт 14 наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 17.02.2016 № 69 щодо звільнення його, ОСОБА_1 , відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини восьмої цієї самої статті, з військової служби у запас за пунктом «е» (через службову невідповідність);
визнати протиправним та скасувати наказ начальника 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) (по стройовій частині) від 24.03.2016 № 66 щодо виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, позбавлення щомісячної премії за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 450% посадового окладу;
зобов`язати начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України поновити його на посаді начальника групи матеріально-технічного забезпечення 3-го спеціального відділу військової служби правопорядку Західного територіального управління військової служби правопорядку ЗС України;
зобов`язати начальника 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку Західного територіального управління Військової служби правопорядку ЗС України (військову частину НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу.
Посилався на те, що оскаржувані накази відповідачів суперечать вимогам законодавства, а жодних неправомірних дій, які були б підставою для притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, він не вчиняв.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2017 позов задоволено.
Визнано протиправним на скасовано пункт 1 наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 22.01.2016 № 30 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.
Визнано протиправним та скасовано пункт 14 наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 17.02.2016 № 69 в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за пунктом «е» (через службову невідповідність).
Визнано протиправним та скасовано наказ начальника 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 24.03.2016 № 66 в частині виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника групи матеріально-технічного забезпечення 3-го спеціального відділу військової служби правопорядку з 24.03.2016.
Стягнуто з 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 130678 грн 72 коп., за виключенням податків та інших обов`язкових платежів.
Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 11396, 40 грн, за виключенням податків та інших обов`язкових платежів, звернуто до негайного виконання.
Постанову суду першої інстанції оскаржили ОСОБА_1 (в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу) та Генеральний штаб Збройних Сил України, подавши на неї апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що в постанові суду першої інстанції допущено помилку при розрахунку суми стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, оскільки невірно застосовано положення постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», яка застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника.
Апелянт вважає, що розрахунок суми стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу на його користь за період з 24.03.2016 по 09.08.2017 повинен бути проведений не у робочих, а у календарних днях. Тому сума стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу повинна становити не 130678 грн 72 коп. (379, 88 грн /середньоденне грошове забезпечення/ х 344 робочі дні), як помилково вирішено судом першої інстанції, а 191079 грн 64 коп. (379, 88 грн х 503 календарні дні вимушеного прогулу).
Апелянт просить змінити постанову суду першої інстанції в частині стягнення суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 24.03.2016 по 09.08.2017, зазначивши належну суму стягнення - « 191079 грн 64 коп.» замість присудженої судом « 130678 грн 72 коп.»
Генеральний штаб Збройних Сил України в апеляційній скарзі ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції в повному об`ємі та прийняття нової постанови про відмову позивачу в задоволенні позову.
Посилається на те, що суд першої інстанції неповно дослідив докази, не встановив обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого безпідставно задовольнив позов та поновив позивача на військовій службі.
Зокрема, суд безпідставно не взяв до уваги, що вина ОСОБА_1 в порушенні вимог законодавства та неналежному виконанні службових обов`язків в зоні проведення АТО на території Луганської області доведена матеріалами службового розслідування, іншими доказами в справі, а дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю накладене в порядку та строки, передбачені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Крім того, суд першої інстанції до спірних правовідносин безпідставно застосував положення трудового законодавства при вирішенні позовних вимог щодо оплати позивачу часу вимушеного прогулу.
Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта, який апеляційну скаргу підтримав, а апеляційну скаргу позивача не визнав, дослідивши подані апеляційні скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу Генерального штабу Збройних Сил України слід задовольнити , а в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 - відмовити, з таких підстав.
В справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив службу в підрозділах Військової служби правопорядку Збройних Сил України за контрактом, останній час перед звільненням - на посаді начальника групи матеріально-технічного забезпечення 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку Західного територіального управління Військової служби правопорядку (в/ч НОМЕР_1 ) у військовому званні підполковника.
Відповідно до наказу начальника Західного територіального управління Військової служби правопорядку від 03.12.2015 № 480 «Про призначення службового розслідування» було проведене службове розслідування за фактом порушення організації та здійснення маршу колоною військового автомобільного транспорту 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку під час проведення ротації особового складу 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку, що здійснювала марш з району проведення АТО до пункту постійної дислокації у м. Львів.
За результатами службового розслідування відповідно до п. 3 наказу начальника Західного територіального управління Військової служби правопорядку від 23.12.2015 № 508 начальнику відділення особового складу наказано підготувати клопотання про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення пониження в посаді за порушення ним вимог статей 11, 12, 16, 28, 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, самоусунення від виконання службових обов`язків.
Проте, наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 7.12.2015 №265 було призначено службове розслідування, яке було проведено комісійно з метою встановлення причин та умов, що сприяли порушенню вимог законодавства України посадовими особами Західного територіального управління Військової служби правопорядку та 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку Західного територіального управління Військової служби правопорядку під час проведення ротації особового складу 3-го спеціального відділу Західного територіального управління Військової служби правопорядку в секторі «А» зони АТО та визначення ступеня їх вини.
Відповідно до наказу начальника Військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України від 18.01.2016 № 16 «Про результати проведеного службового розслідування», накладені начальником Західного територіального управління Військової служби правопорядку в наказі від 23.12.2015 №508 дисциплінарні стягнення на військовослужбовців визнані такими, що не відповідають тяжкості вчинених правопорушень, пункти 6,7,9 наказу скасовані, а відносно ОСОБА_1 вирішено клопотати перед начальником Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України про накладення дисциплінарного стягнення звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.
На підставі акта службового розслідування, затвердженого у встановленому порядку 8.01.2016, наказом начальника Генерального штабу Збройних - Головнокомандувача Збройних Сил України від 22.01.2016 № 30 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», за неналежне виконання вимог статей 3, 8 Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України», статей 11, 16, 58, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та пунктів 1, 2, 3 Тимчасового положення про підрозділи спеціального призначення Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (військові комендатури), затвердженого наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 09.10.2014 № 257, на позивача як начальника групи матеріально-технічного забезпечення 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку Західного територіального управління Військової служби правопорядку було накладено дисциплінарне стягнення - звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.
ОСОБА_1 поставлено за провину те, що перед проведенням ротації особового складу із зони проведення АТО він як старший зведеного підрозділу в секторі «А» допустив незаконне використання військових автомобілів для перевезення викрадених військовослужбовцями меблів з м. Щастя до м. Старобільська, порушив встановлений порядок вибуття з району АТО, не вжив заходів для забезпечення правопорядку, не здійснив належного контролю за особовим складом, не організував належної перевірки техніки, майна та зброї, що стало можливим для вивезення під час ротації призначених для потреб АТО паливно-мастильних матеріалів, продуктів харчування, військового майна, а також не облікованої зброї та боєприпасів у великій кількості.
Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 17.02.2016 № 69 відповідно до частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підполковника ОСОБА_1 , звільнено з військової служби у запас за пунктом «е» (через службову невідповідність).
Відповідно до витягу з наказу начальника 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку Західного територіального управління Військової служби правопорядку (по стройовій частині) від 24.03.2016 № 66 підполковника ОСОБА_1 виключено із списків особового складу частини і знято з усіх видів забезпечення.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідачів про вчинення позивачем неправомірних дій та бездіяльності, які потягнули негативні наслідки, не знайшли свого підтвердження в суді доказами. Факти невиконання або неналежного виконання позивачем обов`язків по службі також нічим не доведені, висновки службового розслідування з цього приводу є необ`єктивними. Відповідачами було безпідставно засновано крайній захід дисциплінарного стягнення звільнення з військової служби.
Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може з огляду на таке.
Статус, основні завдання, організацію та принципи діяльності Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, права, обов`язки, заходи соціального і правового захисту та відповідальність її військовослужбовців визначає Закон України від 7 березня 2002 року № 3099-III «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» (далі Закон № 3099-III).
Відповідно до статті 3 зазначеного Закону основними завданнями Служби правопорядку, зокрема, є: виявлення причин, передумов і обставин злочинів та інших правопорушень, вчинених у військових частинах та на військових об`єктах; запобігання вчиненню і припинення злочинів та інших правопорушень у Збройних Силах України; участь в охороні військових об`єктів та забезпеченні громадського порядку і військової дисципліни серед військовослужбовців у місцях дислокації військових частин, військових містечках, на вулицях і в громадських місцях; захист майна Збройних Сил України від розкрадання та інших злочинних посягань.
Статтею 8 Закону № 3099-III на Службу правопорядку покладено здійснення функцій, зокрема, попереджувати, виявляти, припиняти злочини та інші правопорушення, вчинені у військових частинах, а також в інших місцях військовослужбовцями, військовозобов`язаними під час проходження ними зборів та працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків; виявляти причини та умови, що сприяють вчиненню злочинів та інших правопорушень у Збройних Силах України, вживати заходів щодо їх усунення, брати участь у правовому вихованні військовослужбовців, працівників Збройних Сил України; брати участь у проведенні профілактичної роботи серед військовослужбовців, схильних до вчинення правопорушень, сприяти військовому командуванню, органам військового управління в забезпеченні військової дисципліни серед військовослужбовців.
Відповідно до статті 13 Закону № 3099-III порядок і строки проходження військової служби військовослужбовцями Служби правопорядку, присвоєння їм військових звань та звільнення їх з військової служби визначаються відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідних положень про проходження військової служби.
Згідно з пунктом «б» частини 2 та пункту «е» частини 6 статті 26 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, з припиненням (розірванням) контракту, проводиться на підставах, передбачених частиною шостою цієї статті, зокрема, через службову невідповідність.
Як зазначено в частині 8 статті 26 Закону № 2232-XII), звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Статтями 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі Статут внутрішньої служби), передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідно до статті 26 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування закріплені в Дисциплінарному статуті Збройних Сил України, затвердженому Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут).
Статтею 45 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до пункту «є» статті 68 Дисциплінарного статуту на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені дисциплінарні стягнення у виді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю.
Порядок застосування дисциплінарних стягнень на військовослужбовців закріплюють положення статей 86, 87, 92, 94 Дисциплінарного статуту.
З матеріалів справи видно, що позивач, проходячи за контрактом військову службу у Західному територіальному відділі Військової служби правопорядку, в той час на посаді заступника начальника відділу організації охорони, патрульно-постової служби, розшуку та діяльності Військової служби правопорядку в гарнізонах Західного територіального відділу, з 1.09.2015 по 2.12.2015 перебував та виконував завдання за призначенням в зоні проведення АТО на території Луганської області.
При цьому за усним розпорядженням начальника Західного територіального відділу Військової служби правопорядку у Збройних Силах України Бобика М.А. ОСОБА_1 був призначеним старшим зведеного підрозділу від 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку Західного територіального управління Військової служби правопорядку. В зв`язку з цим на нього як на командира були покладені організаційно-розпорядчі та господарсько-адміністративні обов`язки.
Зазначені обставини підтверджується поясненнями ряду свідків, даними в процесі службового розслідування та в суді першої інстанції, такі ж висновки містяться в рішеннях судів , які набрали законної сили ( постанова Львівського окружного адміністративного суду від 8.11.2016 в справі №813/1190/16 та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 7.06.2017 в справі №876/9517/16). Цієї обставини не заперечив сам ОСОБА_1 , який в письмовому поясненні від 28.12.2015 року в процесі службового розслідування підтвердив, що за усним рішенням начальника Західного територіального відділу Військової служби правопорядку ОСОБА_2 він був призначений старшим зведеного підрозділу від 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку та фактично виконував ці обов`язки в зоні АТО (а.с. 216 т.2).
Як службова особа, яка розпоряджалася транспортними засобами очолюваного підрозділу, 26.11.2015 ОСОБА_1 неправомірно надав в користування військовослужбовця ОСОБА_3 автомашину ГАЗ 66 в/н НОМЕР_3 для перевезення меблів, предметів домашнього вжитку, якими, як виявилося згодом, протиправно заволоділи військовослужбовці, з м. Щастя до м. Старобільська Луганської області, а в подальшому в м. Львів. При цьому дав розпорядження підлеглим військовослужбовцям розвантажити зазначене майно, зберігати його в одному з гаражів, а 1.12.2015 доручив безпосередньо підлеглому водію автомашини МАЗ 35337 в/н НОМЕР_4 завантажити зазначене майно шкіряний диван, матраци, ліжко, люстра, крісло, душову кабіну в розібраному вигляді, інше майно - для перевезення в м. Львів.
В зв`язку з закінченням терміну перебування в зоні АТО та необхідністю ротації ОСОБА_1 особисто був присутній в процесі завантаження автомашини МАЗ 35337 в/н НОМЕР_4 у ніч з 1.12. на 2.12.2015, керував завантаженням майна, яке було виявлено в даному транспортному засобі.
ОСОБА_1 не виконав розпорядження старшого у секторі «А» полковника ОСОБА_4 перед виїздом розтентувати автомашину МАЗ 35337 в/н НОМЕР_4 для перевірки наявності заборонених для вивозу речей, а віддав наказ на вибуття автомашини без проведення огляду та раніше визначеного строку.
Зазначені обставини підтверджуються матеріалами службового розслідування, а також показаннями допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та інших.
Свідок ОСОБА_7 дав пояснення суду першої інстанції про обставини зберігання на складі РАО за вказівкою ОСОБА_1 закритого ящика, якого він вранці 2.12.2015 передав позивачу перед відправленням колони у м. Львів. Як виявилося, в зазначеному ящику знаходилися не обліковані два цинки набоїв калібру 5, 45 мм до автомата АК- 74. Свідок в процесі службового розслідування підтвердив, що ОСОБА_1 під час руху у м. Львів в поїзді просив його про завантажений ящик нікому не розповідати, а після прибуття до м. Львова поцікавився, чи виконав ОСОБА_7 його прохання ( а.с. 209 т.2).
2.12.2015 на телефон лінії довіри Головного управління служби правопорядку надійшло повідомлення від невстановленої особи про те, що автомобілем МАЗ 5337 в/н НОМЕР_4 здійснюється вивіз з району проведення АТО викрадених меблів, побутової техніки та продуктів харчування.
Під час перевірки зазначеної інформації 2.12.2015 біля 19 год. 30 хв. службовими особами Харківського ЗВ ВСП було затримано автомобіль МАЗ 5337 в/н НОМЕР_4 , в кузові якого було виявлено меблі, речі побутового призначення, речове майно, продукти харчування, паливно-мастильні матеріали, які вивозилися з зони проведення АТО без облікових та супровідних документів.
Крім того, в кузові зазначеного автомобіля було виявлено велику кількість зброї та боєприпасів без відповідних документів про законність їх перевезення гранати Ф-1, гранати РГО, гранати РГД-5, гранати РКГ-ЗЕМ, УЗРГМ, набої різних калібрів, РПГ-22, РПГ-26, АКС 74, АК 74, СВД, ПКМ (опис вилученої зброї та боєприпасів міститься а акті огляду транспортного засобу (а.с. 152-165 т. 1).
Про походження вилученої не облікованої зброї та боєприпасів ОСОБА_1 пояснити не зміг.
На запитання в процесі службового розслідування, як автомобіль МАЗ 5337 згідно списаного на нього дизельного палива (близько 15 тонн, що дорівнює 18000 літрів), під час перебування в зоні АТО протягом 90 днів міг щоденно проходити 600 км при витраті палива 200л, ОСОБА_1 як службова особа, яка особисто займалася отриманням паливно-мастильних матеріалів, їх списанням, відповіді не дав, відмовившись від такої ( а.с. 218 т. 2).
Та обставина, що автомашина ГАЗ 66 в/н НОМЕР_3 була надана позивачем для перевезення речей домашнього вжитку, якими неправомірно заволоділи військовослужбовці ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , з м. Щастя до м. Старобільська, стверджується постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 2.11.2016 в справі за позовом ОСОБА_8 про поновлення на військовій службі, яка набрала законної сили (а.с.92 т.3).
Відповідно ст. 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості.
Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.
Згідно з статтею 59 цього ж Статуту командир (начальник), зокрема, зобов`язаний: встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України; показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників); проводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям, кримінальним та іншим правопорушенням серед особового складу, своєчасно виявляти й усувати їх причини; аналізувати стан військової дисципліни і об`єктивно доповідати про це старшому командирові (начальникові).
Зазначених обов`язків командира підполковник ОСОБА_1 як старший зведеного підрозділу не виконав, а протиправно використав автомобільну техніку закріпленого підрозділу не за призначенням для перевезення побутового майна з м. Щастя до м. Львова, не з`ясувавши походження цього майна, не виконав наказу про перевірку майна, яке підлягало транспортуванню, з метою недопущення вивозу із зони проведення АТО забороненого майна, допустив вивезення військового майна, продуктів харчування, які не підлягали такому вивезенню, оскільки були призначені для потреб підрозділу, який виконував завдання в зоні АТО, допустив безконтрольність при завантаженні військового транспорту, що дало можливість вивезти значну кількість зброї та боєприпасів за межі зони проведення АТО.
За таких обставин відповідачі мали право розірвати з ОСОБА_1 контракт з підстав пункту «е» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ( в редакції, чинній на час спірних правовідносин), оскаржуваними наказами застосувати до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю та виключити його зі списків військової частини.
Таке звільнення проведено в порядку та строки, встановлені Дисциплінарним статутом.
Доводи позивача в частині відсутності для цього правових підстав спростовуються доказами в справі, наведеними вище.
Посилання позивача на неможливість притягнення його до відповідальності в силу присутності в зоні АТО його безпосереднього начальника полковника ОСОБА_5 колегія суддів не може визнати обґрунтованими, оскільки полковник ОСОБА_5 прибув у службове відрядження з своєї ініціативи, для перевірки умов проживання та забезпечення особового складу 3-го спеціального відділу Військової служби правопорядку, без включення сил і засобів АТО в силу Закону України «Про боротьбу з тероризмом» права втручатися в оперативне управління при здійсненні АТО не мав. Доказів скасування наказу полковника ОСОБА_2 щодо ОСОБА_1 як старшого зведеного підрозділу в справі не має.
Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для її вирішення, прийшов до висновків, які не відповідають цим обставинам, порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи та помилкового задоволення позову.
Тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову позивачу в задоволенні позову з наведених вище підстав.
Оскільки підстави для задоволення позову відсутні, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволеною бути не може.
Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, ст. 198, ст.202, ст. 205, ст. 207, ст. 254 КАС України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Генерального штабу Збройних Сил України задовольнити.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2017 року у справі № 813/513/16 скасувати та прийняти нову постанову, якою позивачу в задоволенні позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. М. Багрій
судді А. І. Рибачук
Д. М. Старунський
Повний текст постанови виготовлено 13.10.2017.