Справа № 820/1049/17
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 р.Справа № 820/1049/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Тацій Л.В. , Григорова А.М.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2017р. по справі № 820/1049/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення і наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16.01.2017р. № 1-17; скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 15.09.2016р. № 151; зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2017р. у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із постановою, подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2017 р., прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи у їх сукупності, постанову суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню , виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 народився у м. Джалінго, та весь час проживав разом зі своєю сім'єю у м. Майдугурі, у 2011 році отримав диплом про закінчення середньої освіти, у 2012 році приїхав до України з метою отримати вищу освіту.

Позивач прилетів до України на підставі національного паспорту з відміткою студентська віза на навчання в ХНУРЕ, терміном дії з 08.11.2012 до 08.01.2013, авіарейсом з Федеративної Республіки Нігерія (м. Легос) транзитом через Туреччину (м. Стамбул) до м. Дніпропетровськ.

ОСОБА_1 за клопотанням ХНУРЕ 17.12.2012 був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії ХР № 20483/2012 з терміном дії до 01.10.2013 та 17.09.2013 за клопотанням ХНУРЕ був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_1 терміном дії до 21.11.2014, який продовжувався до 21.11.2015 та 01.09.2016.

На підставі листа-клопотання ХНУРЕ № РР5-53/16 від 04.02.2016 щодо скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні, у зв'язку з відрахуванням з ХНУРЕ громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 згідно наказу № 84 Ст від 27.01.2016, ГУ ДМС України прийнято рішення від 04.02.2016 про скасування посвідки НОМЕР_1.

26 серпня 2016 року ОСОБА_1 особисто звернувся з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області.

На момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник перебував на території України нелегально, оскільки 04.02.2016 року ГУ ДМС України вже було прийняте рішення про скасування йому посвідки на тимчасове проживання. Крім того, 25.08.2016 р. було складено протокол про адміністративне правопорушення ПН МХК 105422.

У заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник вказує, що існує загроза його життю в країні походження, а саме в північній частині Нігерії, де на даний час відбувається війна, яка викликана ісламськими терористами "Боко Харам", які націлені проти цивільних осіб, студентів, християн та деяких сімей, які виражають будь-яку форму розбіжностей з їх ідеологією. В боротьбі з "Боко Харам" громади організували самооборонні групи під назвою «групи пильності», які працюють з армією, щоб забезпечити захист для людей, та щоб знайти "Боко Харам" "групи пильності" також жорстокі в допиті у використанні жорстких методів катування на цивільне населення. Заявник повідомив, що став жертвою цих тортур кілька років тому.

Крім того, позивач зазначив, що йому загрожує небезпека для життя через те, що він є християнином, що християни, які проживають на півночі Нігерії, зокрема й у місті Джалінго та Майдугурі, стають жертвами переслідувань з боку мусульман та радикального угрупування "Боко Харам".

16.09.2016р. ОСОБА_1 в Головному управлінні Державної міграційної служби України в Харківській області отримав повідомлення №71 від 15.09.2016 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, став наказ №151 від 15.09.2016р. (а.с. 11).

Не погодившись з рішенням позивач направив скаргу до Державної міграційної служби України про скасування наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, на що 09.03.2017 р. отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №12 від 09.03.2017р. в якому зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 16 січня 2017 №1-17 про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в оформленні документів вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. Причини, які позивач має щоб залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абзацу 4 ч. 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року N 3671-VI (далі - Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 7 статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Статтею 27 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.2 ст. 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції може вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 вказаної Постанови Пленуму ВАСУ, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Також, слід зазначити, що відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обов'язок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

УВКБ ООН у своїй позиції "Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до п. 2.1 "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 року, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом ( 3671-17 ): а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону ( 3671-17) порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Пунктом 2.4 та п. 2.5 згаданих вище Правил, у разі наявності передбачених Законом (3671-17) підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

У разі використання заявником права на оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби невідкладно видає такому заявникові під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Підставою для видачі зазначеної довідки є відповідне доручення Державної міграційної служби України або, у випадку оскарження в судовому порядку, відмітка (штамп) суду про прийняття позовної заяви, оригінал чи належним чином завірена копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, належним чином оформлена судова повістка. Довідка видається строком на два місяці з подальшим щомісячним продовженням її дії на весь час розгляду скарги. Одночасно орган міграційної служби роз'яснює особі порядок реєстрації за місцем тимчасового проживання.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

- всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

- відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди;

- особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країні походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Матеріали справи свідчать , що позивач приїхав в Україну у 2012 році, а заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав лише 26 серпня 2016 року, вже після відрахування його з навчального закладу.

Крім того, на момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачу рішення від 04.02.206 року вже було скасовано посвідку на тимчасове проживання і він перебував на території України нелегально.

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань. З аналізу матеріалів справи вбачається і позивач не виявив ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Згідно з інформацією по країні походження християни складають приблизно 40% населення та переважну більшість населення на півдні країни. Вони переслідуються на півночі Нігерії, де переважну більшість населення складають мусульмани. Іінформація по країні походження підтверджує нестабільну ситуацію з безпекою у містах Джалінго та Майдугурі, через конфлікти між християнською та мусульманською громадою, скоєння терористичних актів "Боко Харам.".

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що угрупування "Боко Харам" на нього та його родину не нападали, він зазначив тільки про ситуацію загалом, яка йому відома.

ОСОБА_1 отримав свій національний паспорт в місті Джалінго безперешкодно. Запрошення на навчання отримав в столиці Нігерії - Абуджа. Повну середню освіту отримав в м. Джалінго.

Відповідно до інформації по країні походження на півдні Нігерії проживає переважна більшість населення - християн. ОСОБА_1 повідомив, що ситуація на півдні Нігерії стабільна. На підставі інформації яку повідомив заявник, ІКП та Рекомендації по міжнародному захисту № 4 "Альтернатива втечі або переміщення всередині країни відповідно до статті 1А (2) Конвенції 1951 року про статус біженців і/або Протоколу до неї 1967 року" потрібно зазначити, що існує можливість безперешкодного проживання для заявника на півдні Нігерії.

У своїй заяві заявник вказує про те, що він став жертвою тортур кілька років тому, перш ніж батьки його відправили до України. Під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що "...в 2011 році групи пильності, взяли мене, та відвели до лісу я був підданий тортурам, тобто зав'язали мені руки піднявши руки зав'язували до дерева, а також ноги до дерева, і клали цеглу на спину. Вони говорили, що я один з Боко Гарам, на що у відповідь я їм пояснював, що я християнин, вони тоді просили, щоб я їм цитував Біблію. Коли я.їм розказав молитву яку ми читаємо після церкви вони мене відпустили. Більше вони нічого не робили мені. Ще один раз був в 2011, вони просто побили мене і все не запитуючи нічого. Втретє це було в 2012 році, я намагався їм пояснити що я не з БокоГарам, але мне всеодно побіли, та в четвертій раз цього ж року мене перестріли і хотіли знову побити, але серед них був хлопець який мене вже бив, тому він сказав іншим що все нормально і мене відпустили. Тому я вважаю що перші 3 рази це були тортури..." (протокол співбесіди від 09.09.2016).

Несвоєчасне звернення заявника за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині.

Під час співбесіди ОСОБА_1 вказав, що "...Батьки насправді відправляли мене на навчання, це була головна ціль моїх батьків. Батько говорив, що все буде добре з часом в Нігерії та я зможу повернутися додому. Після того як мою посвідку скасували, я намагався знайти вихід як повернутися до Нігерії, але не знайшов, тому я вирішив подати на статус біженця. Друзі з університету мені сказали, що можна звернутися за статусом біженця якщо я не можу повернутися до своєї країни. Я спочатку звернувся до УВКБ ООН які проглянули мої документи і сказали, що дійсно ситуація тяжка і я можу подати документи на статус біженця..." (протокол співбесіди від 09.09.2016).

Тільки після того, як позивач втратив підстави легального перебування на території України (скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні), з метою подальшого перебування на території України, 26.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто , причиною звернення не є потреба в захисті шляхом визнанням біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а спроба легалізації на території України.

Аналіз матеріалів особової справи з урахуванням інформації по країні походження на час розгляду заяви, індивідуальних обставин і досвіду позивача, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме ОСОБА_1 буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Матеріали особової справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно позивача. ОСОБА_1 є християнином, до жодної, громадської, військової чи релігійної організації не належав, жодної дискримінації, погроз та переслідувань ніколи не мав, визнав себе людиною аполітичною. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Тобто, немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

ОСОБА_1 перебуває за межами країни своєї громадянської приналежності. Аналіз матеріалів особової справи позивача показує, що територію ФР Нігерія залишив добровільно, маючи дозвіл влади країни на виїзд, та свідомо обирав країну вибуття. У дійсності, реальними обставинами виїзду з ФР Нігерія було не побоювання за своє життя та отримання міжнародного захисту, а навчання. Заявник на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, з цих приводів державними органами не переслідувався. Отже, загроза життю, безпеці чи свободі заявнику в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня.

Таким чином, відповідно до інформації, яка була надана ОСОБА_1, спеціалістами ГУ ДМС України в Харківській області були встановлені порушення порядку звернення позивача до управління, визначеного пунктом 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлена відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З вищенаведеної інформації по країні походження позивача встановлено, що у разі повернення на південь Нігерії, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для надання додаткового захисту.

Нестабільна обстановка в північно - східній частині Нігерії не є доказом обґрунтованості суб'єктивних побоювань зазнати серйозні шкоди, оскільки не встановлений причинно-наслідковий зв'язок між наявністю певних порушень прав людини в північно - східній частині Нігерії та індивідуальною загрозою для життя чи здоров'я позивача.

Позивач не надав доказів наявності ризику загрози життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободи внаслідок загального насилля.

Таким чином, підстави на які позивач посилається в заяві, не є обґрунтованими та не відповідають вимогам статті 1 Закону України "Про біженців".

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань діючої влади Ефіопії.

На підставі наведеного , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги є безпідставними ,не впливають на правомірність висновків суду, оскільки дублюють позов, були враховані ним при вирішення справи по суті, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2017р. по справі № 820/1049/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло З.Г.
Судді(підпис) (підпис) Тацій Л.В. Григоров А.М.
Повний текст ухвали виготовлений 17.10.2017 р.