Справа № 2а-1807/10/0870
Суддя: Конишева Олена Василівна
Дата ухвалення: 2011-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2011 року < Текст > Справа № 2а-1807/10/0870

Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді О.В. Конишевої,

при секретарі судового засідання А.С. Нецик

за участю представників сторін :

від позивача ОСОБА_1

від відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Комунального підприємства «Мелітопольський асфальтобетонний завод» Мелітопольської міської ради Запорізької області (далі-позивач) до Мелітопольської обєднаної державної податкової інспекції Запорізької області (далі-відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення від 31.08.2009 №/0.

З матеріалів справи встановлено, що 26.04.2010 представником позивача було заявлено клопотання про забезпечення адміністративного позову, шляхом зупинення дії податного повідомлення-рішення від 31.08.2009 № /0.

26.04.2010 ухвалою суду у даній справі суддею Янюк О.С. було задоволено клопотання представника позивача та забезпечено адміністративний позов, зупинено дію податкового повідомлення рішення від 31.08.2009 № /0 до ухвалення рішення в даній адміністративній справі.

Крім того ухвалою суду від 19.05.2010 за клопотанням представника відповідача провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням у кримінальній справі №260911 щодо директора комунального підприємства «Мелітопольський асфальтобетонний завод» Мелітопольської міської ради Запорізької області ОСОБА_3

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27.07.2010 кримінальну справу відносно ОСОБА_4 припинено. Вказане рішення набрало законної сили 04.08.2010. Отже враховуючи викладене ухвалою суду від 17.05.2011 провадження у даній справі було поновлено та продовжено розгляд зазначеної справи.

Протоколом розподілу справ між суддями від 08.06.2011 справу передано на розгляд до суді ОСОБА_5 Ухвалою суду від 10.06.2011 суддею Конишевою О.В. справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просить позов задовольнити у повному обсязі, скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.08.2009 №/0.

Представник відповідача проти позову заперечив у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в запереченнях, вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить у задоволенні позову відмовити, зазначаючи що висновки, викладені в акті перевірки є обґрунтованими, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення є законним.

Суд, розглянувши матеріали і зясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши інші наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що посадовими особами відповідача проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2006 по 31.03.2009, згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 111 Закону України від 4 грудня 1990 року № 509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні». За результатами перевірки складено акт №996/23/32298150 від 17.08.2009 про результати планової виїзної перевірки, яким встановлено порушення :

п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п.п. 5.1, п. 5.2, ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено податок на прибуток всього у сумі 50 379 грн., в тому числі у 5 кварталі 2007р. у сумі 26 649 грн., (звітний період 2007р. у сумі 26 649 грн.); 3 кварталі 2008р. у сумі 15 904 грн. (звітний період 3 кварталу 2008р. у сумі 15 904 грн.); 1 кварталі 2009р. у сумі 35 262 грн. та завищено податок на прибуток - у 4 кварталі 2008р. у сумі 27 436 грн., (звітний період 2008р. у сумі 11 532 грн.);

п.п. 7.4.1 п. 7.4, п.п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» № 168/97-ВР від 03.04.1997, в результаті чого занижено податкові зобовязання з податку на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму у сумі 46 926 грн., в тому числі в жовтні 2007 р. на суму 12 672 грн. ПДВ, в листопаді 2007 р. на суму 5 547 грн. ПДВ, в лютому 2008 р. на суму 1 006 грн. ПДВ, в квітні 2008 року у сумі 2 094 грн. ПДВ, в серпні 2008 р. на суму 8 883 грн. ПДВ, в вересні 2008 р. на суму 3 840 грн. ПДВ, в жовтні 2008 р. на суму 6 217 грн. ПДВ, в листопаді 2008 р. на суму 6 667 грн. ПДВ;

п.п. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8, п. 19.2 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 №889-ІV в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо своєчасності перерахування податку з доходів фізичних осіб до бюджету в період, що перевірявся, на загальну суму 2 636,58 грн., в тому числі за 2007 р. - 604,81 грн., 2008 р. 1 794,01грн., 2009 р. - 237,76 грн.

На підставі висновків акту відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 31.08.2009 № /0 про донарахування 50 379 грн. податку на прибуток та 32 068,30 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

З даним податковим повідомленням-рішенням позивач не погодився та звернувся до суду із позовною заявою про його скасування.

Як вбачається з акту перевірки позивачем придбано у ТОВ «Олдос», паливо котельне за договором від 10.11.2008 без номера, по накладним №1076 від 17.07.2008 на суму 24 850,00 грн. та №2058 від 14.10.2008 на суму 11 375 грн.; бітум по накладній №2921 від 10.11.2008 на загальну суму 66 023,10 грн. Позивачем проведена оплата ТОВ «Олдос» у безготівковій формі.

Згідно до системи автоматизованої бази даних ДПІ ТОВ «Олдос» знято з обліку 03.03.2009 та скасовано державну реєстрацію 16.03.2009. З дня припинення юридичної особи вона не може бути позивачем та відповідачем у суді, і тому слід вважати термін позовної давності закінченим, а сума заборгованості за отримані товари підлягає включенню до складу валового доходу дебітора позивача у І кварталі 2009 року.

В акті зазначено, що договори, інші первинні документи, які б підтверджували зміну первісного кредитора або наявність його правонаступника, до перевірки не надані та в ході перевірки їх наявність не встановлена. В бухгалтерському та податковому обліку операції по цивільно-правовим відносинам, які б підтверджували внесення змін до договорів, не відображено.

Отже враховуючи викладене судом встановлено, що підставою для визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток є не виключення із валових витрат сум простроченої кредиторської заборгованості перед ТОВ «Олдос». Як свідчать документи сума простроченої кредиторської заборгованості була включена підприємством позивача у валові витрати на підставі п.п. 12.1.5 п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». На час прийняття товару позивач мав право на включення до валових витрат, оскільки норми вказаного Закону не містять положень, на підставі яких необхідно коректувати валові витрати при списанні простроченої кредиторської заборгованості.

Крім того, відповідач роблячи висновки про те, що угоди позивача з контрагентом є фіктивними посилається лише на автоматизовану базу даних ДПІ. Суд проаналізувавши матеріали справи та інформацію з бази даних ДПІ вважає, що не проведення перевірки ДПІ контрагента, свідчить про те, що первинна документація контрагента позивача не перевірялася, конкретні правопорушення, які б свідчили про фіктивність угод позивача за відповідний період виявлені не були, відповідно висновки відповідача в акті перевірки позивача, щодо фіктивності угод є не обґрунтованими та не законними.

Щодо відносин позивача із ПП «Торгова компанія Раджа», ПП «Укртрансзв'язок» та ТОВ «Хай-тек Сервіс» в акті перевірки зазначено наступне.

Позивачем придбано у:

ПП «Торгова компанія Раджа», паливо котельне по накладним: №115 від 22.10.2007 на суму 32 000 грн., в т. ч. ПДВ 5 333,33 грн. (без ПДВ 26 666,67 грн.), № 36 від 15.10.2007 на суму 25 600 грн., в т. ч. ПДВ 42 66,66 грн. (без ПДВ 21 333,34 грн.), № 309 від 12.11.2007 на суму 33 280 грн., т. ч. ПДВ 5 546,67 грн. (без ПДВ 27 733,33 грн.).

ТОВ «Хай-тек Сервіс», паливо котельне по накладній №195/116 від 10.12.2007 на суму 8 600 грн., в т. ч. ПДВ 3 100 грн. (без ПДВ 15 500 грн.);

ПП «Укртрансзвязок», бітум по накладній №7846 від 24.10.2007 на суму 18 433,96 грн., в т. ч. ПДВ 3 072,33 грн. (без ПДВ 15 361,63 грн.);

При дослідженні грошового потоку встановлено, що позивачем проведено повний розрахунок із вказаними вище підприємствами.

Крім того, в акті перевірки зазначено, що відповідно листа ДПІ у Голосіївському районі м. Києва №9485/7/23-0910 від 18.05.2009 ПП «ТК Раджа» за жовтень 2007 року та листопад 2007 року звітувало без показників фінансово-господарської діяльності.

Згідно до системи автоматизованої бази даних ДПІ ТОВ «Хай-тек Сервіс» звітувало за грудень 2007 до ДПІ у Шевченківському районі м. Києва з нульовими показниками, ПП «Укртрансзв'язок» звітувало за жовтень 2007 року до ДПІ у Печерському районі м. Києва з нульовими показниками.

Також в акті перевірки зазначено, що у підприємства відсутні товарно-транспортні накладні на перевезення матеріалів, отриманих від ПП «ТК Раджа», ПП «Укртрансзв'язок», ТОВ «Хай-тек Сервіс». Крім того, що при дослідженні товарного потоку встановлено відсутність поставок товарів від ТОВ «Раджа», ТОВ «Хай-тек Сервіс», ПП «Укртрансзв'язок», на адресу позивача без мети настання реальних наслідків. Відповідно до п.п. 1,2 ст.215, п.п. 1,5 ст.203 Цивільного кодексу України договори поставки товарів ТОВ «Раджа», ТОВ «Хай-тек Сервіс», ПП «Укртрансзв'язок», є нікчемними і в силу ст.216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Отже судом з матеріалів справи встановлено, що документи, які підтверджують факт здійснення господарських зобов'язань з ПП «ТК Раджа», ПП «Укртрансзв'язок» та ТОВ «Хай-тек Сервіс» відповідають вимогам Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну № 88 від 24.05.1995. Факт передачі товару було оформлено накладними, а оплата товару здійснювалася в безготівковій формі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вищезазначені висновки податкового органу є незаконними та необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Це означає, що правочин є нікчемним, якщо це прямо обумовлено в Законі.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності цивільних правочинів, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо правочин не визнано судом недійсним. Зі змісту цієї норми випливає, що підстави недійсності правочинів можуть бути передбачені виключно законами. Правочин може бути визнано недійсним тільки на підставі і за наслідками, передбаченими законом. Зокрема, правочин не може бути визнаний недійсним через його порушення однією зі сторін, яким би істотним воно не було (натомість, це може бути підставою для односторонньої відмови від правочину чи одностороннього розірвання договору).

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, загальною підставою недійсності правочину є недотримання в момент укладення правочину вимог частин 13, 5 і 6 ст.203 ЦК України (яка встановлює умови дійсності правочинів), тобто укладення правочину:

ч. 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства;

ч. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

ч. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

ч. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Спеціальні підстави (статті 218235 ЦК України) конкретизують застосування загальних умов, встановлюючи особливості порядку визнання правочину недійсним.

Згідно статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно з частиною другою цієї статті правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відобразивши в акті перевірки певні фактичні дані, не можна довести нікчемність правочину.

Окрім того, як зазначив Пленум Верховного Суду України у п.5 Постанови від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у разі оспорювання стороною правочину факту його нікчемності, такий правочин може визнаватися таким у судовому порядку.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» № 509 від 04.12.1990 «Функції державних податкових інспекцій в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонних та об'єднаних державних податкових інспекцій», до функцій податкових органів не входить визнання договорів нікчемними або не визнання операцій по здійсненню таких правочинів господарською діяльністю підприємства та інше.

Отже, твердження про те, що договори укладені позивачем з вказаними підприємствами порушують публічний порядок є необґрунтованим та непідтвердженим, оскільки як вбачається із тексту самих договорів та наданих первинних документів предметом договорів та метою їх укладання було придбання товарів які використовуються для забезпечення господарських потреб позивача. Вказана мета (забезпечення потреб поточної господарської діяльності суб'єкта господарювання) жодним чином не направлена на порушення публічного порядку, завдання шкоди інтересам держави чи третіх осіб. В свою чергу спрямованість вказаного правочину (договору купівлі-продажу) на настання реальних наслідків підтверджується первинними документами щодо виконання вказаного правочину сторонами в повному обсязі та відображення господарської операції в бухгалтерському та податковому обліку сторін.

Статті цивільного законодавства, на які робиться посилання в акті перевірки містять ознаки для визнання правочину недійсним, але питання наявності цих ознак потребує оцінювання, доведення та встановлення, що входить до компетенції суду при вирішенні спорів про визнання тих чи інших угод недійсними. Сам по собі перелік ознак дійсності правочину та суб'єктивне розуміння того, яким чином може бути порушено «публічний порядок» не вказує на нікчемність того чи іншого правочину. Тому посилання в акті перевірки на вказані норми не доводить нікчемності договорів, укладених позивачем із підприємствами контрагентами у вказаний період.

Крім того, Верховний суд в узагальненні судової практики розгляду справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008 зазначає.

Розглядаючи цивільні справи про визнання правочинів недійсними за такою підставою, суди в цілому правильно враховували, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним.

Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Згідно п. 11.Роз'яснення ВАСУ № 02-5/111 від 12.03.1999, наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладаємої угоди і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження. За відсутності таких повноважень наявність умислу у юридичної особи не може вважатися встановленою. Отже наявність прямого умислу і корисливої мети на ухилення від сплати податків чи заволодіння коштами бюджетного фонду може бути встановлено у фізичної особи, яка підписувала договір. За таких обставин, єдиним допустимим доказом наявності прямого умислу у фізичної особи є обвинувальний вирок суду. Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде встановлено обвинувальним вироком суду. В даному випадку в Акті перевірки не вказується про факти порушення кримінальних справ, та про наявність вироку суду відносно посадових осіб підприємств, які на думку податкового органу є «транзит ерами» чи «податковими ямами».

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вказується наступне -

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Договори, укладені позивачем із підприємствами контрагентами у вказаний період, не відносяться до зазначених правочинів, оскільки обєктом договорів не були ні державна, ні комунальна власність, ні земля, ні надра, а також обєктом договору не були обєкти цивільних прав вилучені або обмежені в цивільному обігу.

Також в Постанові Пленуму ВСУ вказується: При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Таким чином, в даному випадку відсутні підстави вважати укладений між позивачем та його контрагентами договори нікчемним, або для визнання таких договорів недійсними в судовому порядку.

Крім того, субєкти господарювання самостійно визначають умови ведення господарської діяльності, економічної доцільності ведення тих чи інших господарських операцій. Визначення умови переходу права власності на товар, умов поставки товару є також правом сторін.

Статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.2 ст. 9 вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особі, яка брала участь у здійснені господарської операції.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 цього ж Закону, не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

За змістом п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну № 88 від 24.05.1995 первинні документи (на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Таким чином судом встановлено, що включення до валових витрат вартості продукції, яка була придбана у ПП «ТК Раджа», ПП «Укртрансзв'язок» та ТОВ «Хай-тек Сервіс» є правомірним, а висновок податкової інспекції про заниження податку на прибуток необґрунтованим.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що висновки відповідача є такими, що не підтверджуються наявними доказами, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України, присудженню з Державного бюджету України на користь позивача підлягають здійснені ним та документально підтвердженні судові витрати.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 69-72, 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення від 31.08.2009 №/0.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Комунального підприємства «Мелітопольський асфальтобетонний завод» Мелітопольської міської ради Запорізької області судовий збір у розмірі 3 грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення її в повному обсязі, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова виготовлена у повному обсязі 01.08.2011.

Суддя /підпис/ ОСОБА_5