Справа № 807/552/17
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/7728/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника відповідача Гайди О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІЗА - Б.А.Т.Е.» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів 20.04.2017 звернулося в суд з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІЗА - Б.А.Т.Е.», в якому просило стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції та пеню в сумі 25 846,34 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено всі обставини справи. Зокрема, при вирішенні справи суд приділив увагу, як основному доказу забезпечення виконання нормативу тільки тому, що відповідачем протягом звітного періоду вибірково подавались звіти про наявність вакансій до міськрайонного центру зайнятості, і як наслідок, відповідачем вжито всіх необхідних та передбачених чинним законодавством належних заходів для працевлаштування інвалідів, таким чином в діях відповідача відсутній склад правопорушення та до нього не застосовуються адміністративно-господарські санкції.

Вказує, що звіти подавались не у відповідності до інструкції з їх заповнення та містять недостовірні дані, а тому є неналежними у справі доказами.

При апеляційному розгляді представник відповідача заперечила вимоги апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що згідно розрахунку вартості робочого місця, розміру сплати адміністративно-господарських санкцій і пені слідує, що за відповідачем рахуються до сплати адміністративно-господарські санкції у розмірі 25825,68 грн та нарахована за період з 19.04.2017 по 20.04.2017 пеня у розмірі 20,66 грн (а.с. 9).

Згідно вищевказаного розрахунку позивачем сума адміністративно-господарських санкцій у розмірі 25825,68 грн визначена за 1 нестворене (незайняте) ТзОВ «ІЗА - Б.А.Т.Е.» робоче місце для працевлаштування інвалідів у 2016 році.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що ТзОВ «ІЗА - Б.А.Т.Е.» було вжито всіх необхідних заходів по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого нормативу. Факт не працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць для даної категорії громадян, у зв'язку з їх відсутністю, не може бути підставою для накладення адміністративно-господарських санкцій, приводом для застосування яких є наявність вини юридичної особи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає правильно встановленим обставинам справи та нормам чинного законодавства з огляду на наступне.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1,2 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-ХІІ від 21.03.1991 року встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язки роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування полягають у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; у створенні для них умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; у забезпеченні інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; у наданні державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; у звітуванні Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 314 від 03.05.1995 «Про організацію робочих місць та працевлаштування інвалідів» було затверджено Положення про робоче місце інваліда і про порядок працевлаштування інвалідів. Вказана постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року №70, а іншого нормативно-правового акту, який регулює створення та введення в дію місць для працевлаштування інвалідів не існує.

Форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затверджено Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316. Звіти форми 3-ПН містять інформацію, необхідну для встановлення відповідачем факту виконання чи невиконання позивачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Тобто, подання відповідного звіту до центру зайнятості є належним підтвердженням наявності на підприємстві створених місць для працевлаштування інвалідів. Обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Згідно п. 1.5 Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (ваканції) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Судом встановлено, що 22.02.2017 ТзОВ «ІЗА - Б.А.Т.Е.» було подано до відділення Фонду соціального захисту Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік за формою № 10-ПІ (Звіт).

Відповідно до нього середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2016 році фактично становила 74 особи, норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів - 3 осіб, а фактично у звітному році відповідачем було працевлаштовано 2 особи, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (а.с. 7).

Окрім цього, відповідно до звітів, які подавалися ТзОВ «ІЗА - Б.А.Т.Е.» до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, з січня по травень 2016 року на підприємстві відповідача працювало 4 особи, яким встановлено інвалідність, що є більше за норму, встановлену ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності в Україні» (а.с. 66-69).

Згідно ст..18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Відповідачем регулярно подавалися до Хустського міськрайонного Центру зайнятості населення звіти форми 3-ПН щодо наявності вакантних місць на підприємстві, зокрема й з можливістю працевлаштування інвалідів (а.с. 34-48, 66-93), однак центром зайнятості протягом звітного періоду не було направлено на працевлаштування до відповідача жодну особу з обмеженими можливостями.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суду не надано доказів відмови в працевлаштуванні інвалідів з боку відповідача, а також не надано доказів, що органи виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів направляли інвалідів для працевлаштування відповідачу. Не надано також доказів безпосереднього звернення інвалідів на підприємство з метою працевлаштування і відмови з боку відповідача в такому працевлаштуванні.

При вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій колегія суддів виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань і правил здійснення господарської діяльності та необхідності встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.

Статтею 218 Господарського кодексу України встановлено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. При цьому учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові від 22 грудня 2009 року у справі № 21-2151во09, зокрема, зазначено, що нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення, а тому не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому товариство вжило всіх передбачених Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» заходів для працевлаштування останніх.

Враховуючи те, що відповідач створив передбачену нормативом кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, виконав вимоги закону щодо звітування про наявність вакантних місць органам державної служби зайнятості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність вини відповідача, як обов'язкового елементу правопорушення, за яке застосовуються адміністративно - господарські санкції у розглядуваному випадку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відповідальності роботодавця незалежно від його вини є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2017 року у справі №807/552/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
А. І. Рибачук

Повний текст судового рішення виготовлено 17.10.2017