Справа № 815/3618/17
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3618/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого по справі судді Бжассо Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, за результатом розгляду якого позивач просить суд: визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 118 від 26.06.2017 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_1 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову представник позивача зазначив, що 04.07.2017 року громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_1 отримав повідомлення № 5/1-183 від 26.06.2017 року Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 118 від 26.06.2017 року.

Рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській і області № 118 від 26.06.2017 року представник позивача вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивача до судового засідання не зявився, належним чином та своєчасно повідомлявся про дату,час і місце судового розгляду. 05.10.2017 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача до судового засідання не зявився, належним чином та своєчасно повідомлявся про дату,час і місце судового розгляду. 28.08.2017 року від представника відповідача надійшли письмові заперечення на адміністративний позов, згідно з якими Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п.1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження на підставі ч.4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, та особову справу позивача, суд дійшов наступного висновку.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_2, суданець, неодружений, віросповідання мусульманин-суніт, рідна мова арабська.

15.06.2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з анкетою позивача, що складена 20.06.2017 року, на посвідчення особи ОСОБА_1 надав копію паспортного документа P02130738, що виданий ОСОБА_3 06.08.2015 року, дійсний до 05.08.2015 року, оригінал загубив.

Батько, мати, дві сестри та брат позивача проживають у ОСОБА_3, м. Хартум, в якому до виїзду на територію України проживав позивач.

ОСОБА_2 встановлено, що 19.12.2015 року позивач покинув країну постійного проживання на підставі студентської візи та національного паспорту, авіарейсом Хартум (ОСОБА_3) - Амман (Йорданія) Київ (Україна) потрапив приблизно 20.12.2015 року до України (м. Бориспіль).

Щодо причин виїзду з ОСОБА_3 позивач зазначив, що під час навчання у м. Хартум в 2009 році, на останньому курсі, був членом неофіційної політичної партії «Свобода молодим». Документів щодо членства у партії у позивача не було. Збори були таємними. На зборах партії члени обговорювали питання щодо неможливості після закінчення навчання знайти роботу, оскільки держава не дає свободу молодим. До обовязків позивача входило розповідати про вказаний факт молодшим курсам. Позивач вказує на те, що партія проводила мітинги, під час одного з таких мітингів члени партії кричали на вулиці, билися, у звязку з чим позивача на два місяці затримала поліція. Це трапилося у 2010 році. Згодом позивача відпустили, але вказали на те, щоб більше так не робив. Позивач вказує, що не міг знайти у ОСОБА_3 роботу через те, що його внесли до «чорного списку» через участь у неофіційній партії «Свобода молодим». На даний час ОСОБА_1 не може повернутися на Батьківщину, оскільки його друзі повідомили, що ситуація не змінилася.

Згідно з анкетою позивача він зазначає, що ані він, ані його родина ніколи не брали участі в політичних, релігійних або громадських організаціях. Ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які повязані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Такі відомості суперечать відомостям, що надані позивачем в обґрунтування причин виїзду із ОСОБА_3.

26.06.2017 року співробітник міграційної служби провів із позивачем співбесіду, про що складений відповідний протокол.

З огляду на протокол співбесіди, позивач зазначив, що вдома у нього наявні документи, що вказують на елементи переслідування в ОСОБА_3, зокрема: довідка з лікарні, довідка з правоохоронних органів про затримання на 2 місяці, проте у звязку з тим, що позивач не має звязку з родино, надати їх не може.

Позивач зазначив, що проживає у цивільному шлюбі з 2016 року з громадянкою України ОСОБА_4. Шлюб не зареєстрували, у звязку із відсутністю документів.

Позивач вказав, що офіційно не брав участі у політичних партіях, військових, релігійних, громадських організаціях, проте брав участь в неофіційній партії «Свобода молоді».

Позивач також вказав, що не працював під час перебування у ОСОБА_3, оскільки його не брали на роботу, через участь у вищевказаній неофіційній партії, яка була проти держави.

ОСОБА_1 вступив до партії «Свобода молодим» у 2005 році, в його обовязки входило розповідати молодшим студентам про те, що їх чекає після закінчення навчання: роботи не буде, тому що держава не дає змоги знайти роботу.

Позивач пояснив, що була й інша партія «за державу», проте він категорично не хотів до неї вступати, хоча у її членів не має проблем з працевлаштуванням.

Позивач зазначив, що після того, як його звільнили після 2-місячного арешту, за ним завжди слідкували правоохоронні органи, робили все для того, щоб він не знайшов роботу.

ОСОБА_1 вказав, що в регіоні його постійного проживання ситуація спокійна. Останній раз він спілкувався з родиною у квітні 2017 року через мережу Інтернет.

Позивач також зазначив, що ані до нього, ані до його родини фізичне насильство не застосовувалося, проблем з владою ніколи не було.

ОСОБА_1 пояснив, що у випадку, якщо він повернеться до ОСОБА_3, у нього будуть ті ж самі проблеми через участь у партії: не буде роботи.

26.06.2017 року відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

В висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов визначених п.п.1,13 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

04.07.2017 року ОСОБА_1 отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту на підставі наказу № 54 від 21.03.2017 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4, 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_5 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Дослідивши матеріали особової справи позивача та враховуючи інформацію про країні походження, що досліджувалася відповідачем та інформацію, що надана представником позивача, суд приходить висновку про правомірність та законність дій відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, на думку суду, відомості, що були повідомлені позивачем свідчать про відсутність умов, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, позивач єдиною загрозою на Батьківщині зазначає неможливість влаштуватися на роботу через участь у неофіційній партії, на підтвердження факту існування якої не надає жодного доказу. При цьому, суд зазначає, що під час складання анкети позивач зазначив, що партія є таємною, а під час проведення співбесіди, що всім в інституті та правоохоронним органам відомо про існування цієї партії, оскільки її члени постійно влаштовують мітинги з бійками проти держави. Відповідач під час аналізу інформації по країні походження позивача не встановив жодних відомостей про неофіційну партію «Свобода молодим», тоді як зі слів позивача можна зробити висновок, що вказана партія веде активну діяльність, виступаючи проти держави та вимагаючи працевлаштування.

Враховуючи викладені обставини, суд зазначає, що відомості, що надані позивачем є суперечливим, жодних доказів на підтвердження факту існування неофіційної політичної партії «Свобода молодим» позивач ані суду, ані ГУ ДМС України в Одеській області не надав.

Суд зазначає, що позивач під час співбесіди спочатку зазначив, що у нього є докази на підтвердження його переслідування у ОСОБА_3, проте не може їх надати, оскільки не має звязку із родиною, а потім вказує, що спілкувався із родиною в квітні 2017 року через мережу Інтернет та додає, що там і зараз є Інтернет, відповідаючи на запитання співробітниками міграційної служби.

Таким чином, суд робить висновок, що у позивача є реальна можливість звязатися із своєю родиною та отримати зазначені ним докази, оскільки на території України також є доступ до мережі Інтернет.

Позивач зазначив, що у нього не має проблем з владою, підтвердженням чого на думку суду, є отримання ним у 2015 році паспортного документу, що свідчить про відсутність переслідувань з боку держави ОСОБА_1. Доказів на підтвердження фактів того, що співробітники правоохоронних органів слідкували за позивачем з метою перешкоди у працевлаштуванні суду не надано.

До позивача не застосовувалися адміністративні заходи, окрім затримання на 2 місяці у 2010 році, тобто за пять років до виїзду з країни громадянської належності, у звязку із участю у мітингу з бійками, до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобовязаний.

Також, з огляду на анкету та протокол співбесіди, позивач прагне легально проживати на території України та працювати.

Проте, на думку суду, прагнення кращого життя, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд, також, не приймає до уваги інформацію по країні походження позивача, що надана його представником відносно району ДжебелМарра в Дарфурі, оскільки зазначена інформація спростовується інформацією, що була досліджена відповідачем відносно цього регіону, а сам позивач проживав у м. Хартум район Хожелі, 11, де, як зазначив ОСОБА_1, ситуація спокійна.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 118 від 26.06.2017 року, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законними та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 14, 70, 71, 86, 159-164, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Н.В.Бжассо