Справа № 825/942/17
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/942/17 Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І. Суддя-доповідач: Кучма А.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

02 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участі секретаря: Козлової І.І.

розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 41 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.07.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області, Державної міграційної служби України, про скасування наказу, рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області, Державної міграційної служби України про скасування наказу Управління ДМС України в Чернігівській області № 11 від 26.01.2017; скасування рішення ДМС України від 15.05.2017; зобов'язання Управління ДМС України в Чернігівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем та оформити документи для вирішення питання про визнання громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту про що винести відповідне рішення.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.07.2017 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції від 12.07.2017 та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.01.2017 до УДМС України в Чернігівській області прийнята до розгляду заява громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною виїзду з країни громадянської належності позивач зазначив побоювання стати жертвою переслідування за ознаками віросповідання та політичні переконання. Також, позивач вказав, що не бажає повертатися до Гамбії у зв'язку із судовим переслідуванням та загрозою арешту в даній країні.

24.09.2014 ОСОБА_2 легально прибув до України через КПГ1 "Аеропорт-Бориспіль" по паспортному документу НОМЕР_1, виданого Р. Гамбія Банжул 02.01.2013, терміном дії до 02.01.2018, з метою навчання у Запорізькому Державному технологічному університеті.

30.10.2014 Управлінням Державної міграційної служби України в Запорізькій області ОСОБА_2 документовано посвідкою на тимчасове проживання серія НОМЕР_2, терміном дії до 01.10.2019.

18.12.2015 наказом Запорізького Державного технологічного університету A4 504-е ОСОБА_2 відрахований з університету за невиконання умов контракту.

29.12.2015 УДМС України в Запорізькій області скасована посвідка на тимчасове проживання серії НОМЕР_2.

03.03.2016 позивач документований новим паспортом громадянина Республіки Гамбія № НОМЕР_3, терміном дії до 03.03.2021.

07.12.2016 постановою Жовтневого районною суду міста Запоріжжя у справі №331/7733/16-а стосовно ОСОБА_2 прийнято рішення про його примусове видворення за межі України та затримано з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на строк не більше 6 місяців.

За захистом до органу міграційної служби ОСОБА_2 звернувся після його затримання та поміщення в Чернігівський ПТПІ. УДМС України в Чернігівській області встановлено, що перебуваючи в Гамбії заявник не переслідувався, нелюдському або такому. що принижує гідність поводженню чи покаранню не піддавався, ні він, ні члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях їх доручення не виконували, в акціях участі не брали.

26.01.2017 головним спеціалістом ОСОБА_5 складено висновок про прийняття рішення щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, по справі № 2017CN0001 громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_2, згідно якого вважає за доцільне відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, у якої відсутні підстави, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 128-134).

За результатами розгляду матеріалів справи громадянина Республіки Гамбія ОСОБА_2, Управлінням ДМС України в Чернігівській області прийнято наказ № 11 від 26.01.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Гамбія біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні підстави, передбачені для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися (а.с. 135).

Не погоджуючись з вказаним рішення позивач звернувся до ДМС України зі скаргою, проте рішенням № 31-17 від 15.05.2017 його скарга відхилена (а.с. 141).

Даючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з чинними нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України " Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту " біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Оскаржуваний наказ № 11 від 26.01.2017 Управлінням ДМС України в Чернігівській області винесено на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особам, у яких відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно з приписами частини п'ятої статті 5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною другою статті 5 Закону України № 3671-IV визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що з заявою про визнання; біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту він звернувся до УДМС України Чернігівській області лише 05.01.2017. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що 18.12.2015 ОСОБА_2 відрахований з університету, 29.12.2015 скасована посвідка на тимчасове проживання серії НОМЕР_2, 03.03.2016 позивач документований новим паспортом громадянина Республіки Гамбія № НОМЕР_3, та 07.12.2016 постановою Жовтневого районною суду міста Запоріжжя у справі № 331/7733/16-а стосовно ОСОБА_2 прийнято рішення про його примусове видворення за межі України та затримано з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на строк не більше 6 місяців, і лише після його розміщення в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою, що вказує на відсутність наміру звертатись за захистом в Україні.

Позивач вказував на наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв'язку з виданими судовими органами та поліцією Республіки Гамбія судових наказів про оголошення його в розшук за протест виборчої реформи. Проте, з цього приводу жодних належних та допустимих доказів позивачем суду не надано.

Отже, побоювання позивача щодо існування загрози його життю при поверненні до Республіки Гамбія є лише припущенням позивача, судові рішення, на які посилається позивач, консульськими установами не легалізовані, відтак, не є належними доказами.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону України № 3671-IV рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами. які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 нього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (частина шоста статті 8 Закону № 3671-IV).

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів частини шостої статті 8 Закону України № 3671-IV суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо посилань апелянта в апеляційній скарзі, на те, що на території України проживає малолітня дитина, яку він виховує із жінкою - громадянкою України, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки по-перше, доказів на підтвердження укладання шлюбу суду не надано, по-друге, при умові якщо у позивача є малолітня дитина від громадянки України, з якою укладений шлюб, у нього є законні підстави легалізуватись в Україні та отримати посвідку на постійне проживання в Україні.

При розв'язанні спірних правовідносин колегією суддів також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Абухмаїд проти України» від 12.01.2017 (заява № 31183/13), в якому, за аналогічних обставин, Суд визнав відсутність порушення положень ст. 8 у її зв'язку зі ст. 13 Конвенції про захист .прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням вище викладеного та приписів ст. 159 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 12.07.2017 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Повний текст ухвали виготовлено: 09.10.2017.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: В.О. Аліменко

Н.В. Безименна

Головуючий суддя Кучма А.Ю.

Судді: Аліменко В.О.

Безименна Н.В.