Справа № 803/989/16
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 року Справа № 803/989/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Шафранюк І.Ф.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Копетюка В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася з адміністративним позовом до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - Луцький РВ ДВС) про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 03.06.2016 року ВП №49195847.

Позов обґрунтовано тим, що між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 24.09.2014 року.

За заявою ПАТ «Кредобанк» приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С. В. вчинено виконавчий напис №2555 від 09.09.2015 року про звернення стягнення на житловий будинок площею 181,8 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с. Забороль, де зазначено, що за рахунок коштів від реалізації вищезазначеного нерухомого майна задовольнити вимоги ПАТ «Кредобанк» на загальну суму 722 885,83 грн. по якому було відкрито виконавче провадження ВП №49195847.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.05.2016 року в справі №161/6216/16-ц визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С. В. №2555 від 09.09.2015 року про звернення стягнення на житловий будинок, загальною площею 181,8 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с. Забороль. Рішення набрало законної сили 10.06.2016 року, однак, станом на день винесення ДВС оскаржуваної постанови - дане рішення суду не набрало законної сили.

Постановою заступника начальника Луцького РВ ДВС від 03.06.2016 року ВП №49195847 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №2555 від 09.09.2015 року за п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Позивач вважає, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження від 03.06.2016 року ВП №49195847 не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню, оскільки державний виконавець належним чином не пересвідчився у повному виконанні рішення згідно з виконавчим документом.

З врахуванням викладеного позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 03.06.2016 року ВП №49195847.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Підтвердив, що постановою про закінчення виконавчого провадження порушено права позивача в тому, що даною постановою виведено в окреме провадження стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, а Луцьким РВ ДВС в порушення ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» з власної ініціативи при цьому не вирішено питання про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення, враховуючи наступне.

Згідно з частиною 1 статті 6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів.

Частина 1 статті 17 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини 1 статті 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Правовідносини у сфері примусового виконання судових рішень регулюються Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року, чинного на момент виникнення спірних правовідносин та прийнятими на його виконання нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час виконання виконавчих написів нотаріуса (частина п'ята статті 82 Закону України «Про виконавче провадження»)

Тому за змістом частини 5 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Таким чином розгляд даної справи віднесено до компетенції Волинського окружного адміністративного суду.

Згідно з частиною 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно i в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як передбачає частина 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Отже, відповідний суб'єкт владних повноважень повинен діяти згідно вимог закону, оскільки його повноваження визначені у законі.

Судом встановлено, що між ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Солідарність» укладено генеральний договір №42/14 про здійснення кредитування від 22.07.2014 року та в його межах укладені додатковий договір №1 про надання кредитної лінії від 22.07.2014 року, додатковий договір від 24.09.2014 року, №2 про внесення змін та доповнень до генерального договору №42/14 від 22.07.2014 року, додатковий договір №3 про надання кредитної лінії від 24.09.2014 року із сумою кредиту - 1 100 000 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки від 24.09.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Іванюк М. В. за реєстром №1301.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 11.03.2015 року боржник ОСОБА_3 внаслідок розірвання шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3.

Згідно вказаного договору іпотеки, іпотекою забезпечувалось виконання зобов'язань ТзОВ «Солідарність» та вимог іпотекодержателя ПАТ «Кредобанк» за генеральним договором №42/14 про здійснення кредитування від 22.07.2014 року.

Предметом іпотеки за договором іпотеки від 24.09.2014 року було нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 181,8 м.кв., що знаходиться а адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с. Забороль. За рахунок коштів від реалізації вищезазначеного нерухомого майна задовольнити вимоги ПАТ «Кредобанк» в розмірі 722 885,83 грн.

Умови кредитного договору банком виконані, проте ТзОВ «Солідарність» були порушені умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість перед ПАТ «Кредобанк» і за заявою останнього приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. вчинено виконавчий напис №2555 від 09.09.2015 року про звернення стягнення на житловий будинок, загальною площею 181,8 м.кв., що знаходиться а адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с. Забороль.

В подальшому, відділом державної виконавчої служби Луцького районного управління юстиції Волинської області 05.11.2015 року постановою ВП №49195847 відкрито виконавче провадження про звернення стягнення за виконавчим написом №2555 від 09.09.2015 року та постановою від 24.11.2015 року накладено арешт на житловий будинок, загальною площею 181,8 м.кв., та земельну ділянку площею 0,1 га та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, ОСОБА_3

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.05.2016 року в справі №161/6216/16-ц визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С. В. №2555 від 09.09.2015 року про звернення стягнення на житловий будинок, загальною площею 181,8 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с. Забороль. Рішення набрало законної сили 10.06.2016 року. Рішення суду набрало законної сили 10.06.2016 року, що підтверджується записом на вказаному рішенні (а.с. 13).

Постановою заступника начальника Луцького РВ ДВС від 03.06.2016 року ВП №49195847 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №2555 від 09.09.2015 року за п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

З позовом про оскарження даної постанови позивач звернувся 01.07.2016 року, оскільки про наявність такої дізнався 24.06.2016 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження, що й не заперечується представником відповідача в судовому засіданні.

Надаючи правову оцінку постанові про закінчення виконавчого провадження від 03.06.2016 року ВП №49195847 суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-ХІV (надалі - Закон №606-ХІV).

У ст. 1 Закону №606-ХІV зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону №606-XIV вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону №606-ХІV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 11 Закону №606-XIVдержавний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону №606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 17 Закону №606-XIV відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи як виконавчі написи нотаріусів.

У ч. 2 ст. 25 Закону №606-XIV зазначено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону №606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У даному випадку, ст. 49 Закону України №606-XIV визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження.

Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження від 03.06.2016 року, вона містить посилання на те, що заборгованість була повністю погашена.

На підтвердження правомірності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідачем надано лист представника ПАТ «Кредобанк» в м. Луцьку від 30.05.2016 року вих. №02-4141/16 з якого вбачається, що у відділенні по вул. Л. Українки, 28-А в м. Луцьку немає підтверджуючих документів про погашення виконавчого напису, запропоновано державному виконавцю звернутися безпосередньо до юридичної особи - ПАТ «Кредобанк» м. Львів, вул. Сахарова, 78. При цьому представник банку повідомляє, що заборгованість ОСОБА_3, яка виникла з кредитного договору №42/14 від 22.07.2014 року, була повністю погашена поручителем ОСОБА_7 станом на 30.05.2016 року (а.с. 38).

Тобто обґрунтовуючи свою правову позицію щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідач посилався на погашення заборгованості згідно листа від 30.05.2016 року вих. №02-4141/16.

Як вбачається з матеріалів справи та оглянутого в судовому засіданні виконавчого провадження №49195847, сторонами виконавчого провадження зазначений як стягувач ПАТ «Кредобанк» м. Луцьк, вул. Л. Українки, 28-а та боржник ОСОБА_3 Відповідно до договору іпотеки від 24.09.2014 року, стягувачем є ПАТ «Кредобанк» м. Львів, вул. Сахарова, 78 до якого, як встановлено судом, державний виконавець з запитами про виконання виконавчого напису нотаріуса №2555 не звертався.

Виконавче провадження з виконання даного виконавчого напису нотаріуса №2555 було закінчено 03.06.2016 року, згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №49195847, в якій зокрема вказано, що відповідно до листа від 30.05.2016 року вих. №02-4141/16 заборгованість ОСОБА_3, яка виникла з кредитного договору №42/14 від 22.07.2014 року, була повністю погашена поручителем ОСОБА_7

Тобто, зазначаючи лист від 30.05.2016 року вих. №02-4141/16 відповідач фактично вказує, що виконавче провадження було закінчено у зв'язку із повним фактичним виконанням. Однак таке твердження не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_7 не є стороною виконавчого провадження та виконавче провадження відкрито з виконання виконавчого напису №2555 від 09.09.2015 року про який виконавцю було вказано у даному листі, що немає підтверджуючих документів про погашення виконавчого напису та запропоновано звернутися безпосередньо до юридичної особи - ПАТ «Кредобанк» м. Львів, вул. Сахарова, 78., що відповідачем було проігноровано.

Відповідно до п. 13 розділу 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, в редакції чинній на момент прийняття відповідачем оскаржуваної постанови, органи ДВС мали відповідні рахунки для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів, які згодом перераховували в т.ч. стягувачам - юридичним особам шляхом списання коштів з відповідних рахунків органу ДВС на підставі платіжних доручень і в разі надходження суми яка не задовольняє вимог всіх стягувачів, а також за необхідності відрахування виконавчого збору, витрат на виконання, державний виконавець зобов'язаний складати відповідний розрахунок за яким роз приділяються кошти та перераховуються на підставі розпорядження.

За таких обставин, доказами фактичного перерахування сум, які надійшли б від боржника чи іншої особи на депозитний рахунок органу Державної виконавчої служби та перерахування стягувачу є відповідні платіжні доручення такого органу з відміткою про їх виконання. Як встановлено в судовому засіданні відповідачем дана процедура перерахування коштів стягувану не застосовувалась.

Щодо такої підстави для закінчення виконавчого провадження, як лист представника ПАТ «Кредобанк» Каліщука В. про відсутність заборгованості, суд зазначає, що вичерпний імперативний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, наведений у ст. 49 Закону України №606-XIV, який не передбачав можливості розширеного або ж суб'єктивного тлумачення державним виконавцем таких норм. Натомість, виплата коштів не стороною виконавчого провадження та не за документом на підставі якого було відкрито виконавче провадження (виконавчий напис нотаріуса), саме по собі не може бути підставою для закінчення виконавчого провадження при відсутності заяви стягувача - юридичної особи ПАТ «Кредобанк» про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним фактичним його виконанням.

А тому, в силу зазначеного виконання напису нотаріуса №2555 від 09.09.2015 року, підстави вважати виконавчий напис нотаріуса, виконаним - об'єктивно відсутні.

Отже, приймаючи постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на момент прийняття оскаржуваної постанови із зазначенням, що вона фактично виконана в повному обсязі, суд сприймає як безпідставну, передчасну та таку, що не ґрунтується на вимогах закону.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закон України №606-XIV регулює правовідносини в сфері примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Також виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, при цьому він зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Отже державний виконавець, як посадова особа, на яку покладено обов'язок примусового виконання рішення суду, зобов'язаний, згідно вимог Закону України №606-XIV, вчинити дії, визначені цим Законом, спрямовані на фактичне виконання рішення суду боржником.

Суд також враховує, що Закон України №606-XIV передбачає застосування заходів примусового виконання рішення до боржника у випадку невиконання ним рішення суду без поважних причин.

Суд зазначає, що орган державної виконавчої служби, з метою вжиття заходів індивідуального характеру, наділений переліком повноважень, а саме щодо здійснення постійного контролю за станом його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не вчинено належного контролю за станом виконання виконавчого напису нотаріуса відносно позивача, у повному обсязі. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду також не надано.

Крім того, судом не береться до уваги посилання представника відповідача на рішення Луцького міськрайонного суду від 30.05.2016 року в справі №161/6216/16-ц, яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С. В. №2555 від 09.09.2015 року про звернення стягнення на житловий будинок, загальною площею 181,8 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с. Забороль, оскільки дане рішення набрало законної сили 10.06.2016 року, тобто після винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови і в оглянутих судом матеріалах виконавчого провадження воно відсутнє.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Враховуючи викладене, а також враховуючи зміст положення п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону №606-ХІV, суд приходить до висновку, оскільки вимоги, визначені у постанові від 05.11.2015 року ВП №49195847, фактично не виконані, а тому дана постанова про закінчення виконавчого провадження підлягає визнанню протиправною та скасуванню.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, позивачем доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог щодо протиправності оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження від 03.06.2016 року ВП №49195847, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність даної постанови.

Таким чином, беручи до уваги досліджені в судовому засіданні обставини та письмові докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження від 03.06.2016 року ВП №49195847 слід визнати протиправною та скасувати.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 71, 158, 160, 162, 163, 181, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Копетюка В. О. від 03.06.2016 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 49195847.

Присудити на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області судовий збір у розмірі 551.20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 20 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде виготовлена в повному обсязі 14 жовтня 2017 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий С.Ф. Костюкевич