Справа № 809/1044/16
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 року м. Київ К/800/33887/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Рецебуринського Ю.Й.,

Стародуба О.П.,

провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання нарахувати та виплатити вихідну допомогу при звільненні у відставку

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати бездіяльність відповідача та зобов'язати нарахувати та виплатити в вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухвалених ними рішень та прийняття нового рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що позивач з 13 квітня 1978 року зарахований стажистом помічника прокурора Богородчанського району Івано-Франківської області, з 13 квітня 1979 року по 27 травня 1983 року працював на посаді помічника прокурора Богородчанського району Івано-Франківської області, з 27 травня 1983 року по 30 січня 1987 року - прокурором Калуського району Івано-Франківської області, з 30 січня 1987 року по 6 лютого 1987 року - слідчим прокуратури Верховинського району Івано-Франківської області, з 14 серпня 1990 року по 9 липня 1991року - народним суддею Коломийського міського народного суду, з 10 липня 1991 року по 11 грудня 1992 року - в Івано-Франківському управлінні юстиції на посадах: заступник начальника, завідуючий відділом організаційної роботи суддів і кадрів, з 12 грудня 1992 року працював на посаді судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, а з 4 квітня 1998 року по 2 липня 2016 року обіймав посаду голови цього суду.

Наказом в.о.голови Богородчанського районного суду Івано-Франківської області № 02-03/26 від 2 липня 2016 року позивача відраховано зі складу штату суду в зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до постанови Верховної Ради України №1120-VІІІ від 19 квітня 2016 року.

Станом на 4 липня 2016 року стаж позивача на посаді судді, який дає право на відставку, становив 34 роки 8 місяців 16 днів .

15 липня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою на підставі статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, яка діяла до 1 квітня 2014 року).

Листом №06-04/720 від 19 липня 2016 року відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для виплати допомоги, оскільки така виплата на час звільнення ОСОБА_4 не була передбачена Законом України «Про судоустрій та статус суддів».

Вважаючи свої права порушеними у зв'язку із невиплатою вихідної допомоги, позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь зазначену допомогу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач при розгляді заяви про виплату вихідної допомоги позивачу діяв з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно частин першої, третьої, четвертої статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, яка діяла на час прийняття Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 25 грудня 2014 року №59-VIII) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною шостою статті 111 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на час звільнення ОСОБА_4 з посади судді та відрахування його зі штату Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 1 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, яка передбачає виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання позивачем заяви про відставку до Вищої ради юстиції, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відповідач при розгляді заяви про виплату вихідної допомоги позивачу діяв з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України.

Таким чином, в межах доводів касаційної скарги, порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішень не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, якщо визнає, що при їх ухваленні суди не порушили норми матеріального та процесуального права.

З огляду на те, що доводи касаційної скарги правильності висновку судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, останні під час розгляду справи вірно застосували норми матеріального права та не порушили норми процесуального права, відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, підстави для скасування прийнятих ними рішень відсутні.

Керуючись статями 220, 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 2 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В. Швець

Ю.Й. Рецебуринський

О.П. Стародуб