Справа № 822/723/17
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/723/17

Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

11 жовтня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Сапальової Т.В. Матохнюка Д.Б.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Золота середина" до Головного управління Держпраці у Львівській області, першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 06.02.2017 року №6-0042,

В С Т А Н О В И В :

в березні 2017 позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Золота середина" звернулось до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області, першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 06.02.2017 року №6-0042.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.04.2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволені позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, зазначаючи наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами адміністративної справи, що на підставі направлення на проведення перевірки №0016 від 10.01.2017 року управлінням Держпраці у Львівській області проведена позапланова перевірка дотримання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування та вимог законодавчих і нормативно - правових актів з охорони праці та промислової безпеки у ТзОВ "Золота середина".

За результатами перевірки відповідачем складено акт перевірки дотримання вимог законодавчих та нормативно - правових актів з охорони праці та промислової безпеки №13/07/046/0007. На підставі вказаного акту перевірки відповідачем було винесено припис №13/07/101/0016-0012 від 12.01.2017 року, в якому зазначено, що позивач порушив вимоги ч.1, 3 статті 24 КЗпП України та Постанови Кабінету міністрів України від 17.06.2015 року № 413 "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу".

Першим заступником начальника управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_3 06.02.2016 року винесена постанова №6-0042 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на суму 96000 грн. на ТзОВ "Золота середина" у відповідності до абзацу 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України).

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

За результатом розгляду справи, суд першої інстанції, керуючись положеннями Кодексу законів про працю України, ЦК України, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 року №877-V заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до п.3 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 року № 390, позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для проведення позапланової перевірки було спеціальне розслідування нещасного випадку із смертельним наслідком, що стався 15.12.2016 року з громадянином ОСОБА_4.

Зі змісту постанови винесеної відповідачем вбачається, що працівник ОСОБА_4 був допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням директора Товариства. Товариством надано цивільно - правову угоду укладену з громадянином ОСОБА_4 терміном з 01.12.2016 року - 01.01.2017 року згідно якої працівник був допущений до роботи різноробочого і здійснював "розчистку території від снігу" та "розчистку території від будівельних матеріалів" про що свідчить наданий заступником директора Товариства акт прийому наданих послуг до цивільно - правової угоди від 14.12.2016 року, який не підписаний ОСОБА_4

Водночас, в оскаржуваній постанові зазначено, що правовідносини, які виникли між ТзОВ "Золота середина" та ОСОБА_4, за своїм характером містять ознаки трудових відносин, які не були оформленні у відповідності до вимог ст. 24 КзПП України, якою передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд апеляційної інстанції вважає доведеними відповідачем порушення норм КЗпП України позивачем, зазначаючи наступне.

Відповідно до ч.5 ст.50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частина 1 статті 24 КЗпП України передбачає укладення трудового договору з фізичною особою виключно у письмовій формі.

На виконання вимог ст.24 КЗпП України, згідно порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 "Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" на роботодавця покладено обов'язок повідомлення про прийняття працівника на роботу місцевий орган Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску.

Частиною 2 ст.30 Закону України "Про оплату праці" встановлено обов'язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст.253 КЗпП України, особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

В силу ст.265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац 2 ч.2 ст.265 КЗпП України); порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати (абзац 8 ч.2 ст.265 КЗпП України).

Посилання позивача на те, що відносини з вищезазначеним найманим працівником ОСОБА_4 не були трудовими, а мали цивільно-правовий характер є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України встановлено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно частин 1, 2 статті 928 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що договори з громадянами на використання їх праці можуть укладатися за трудовим або цивільно правовим договором. Основною відмінністю договорів цивільно правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України (ст. 208 письмова форма, ст. 626 домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків), а трудові Кодексом законів про працю України (ст. 21 24). Правова основа цивільно правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають. Сторонами таких договорів є замовник і виконавець, а не працівник і роботодавець. Отже, за цивільно правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом на роботу. Також, виплати за цивільно-правовим договором обкладаються тими самими податками і зборами, що і зарплатні.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці визначає Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР).

За змістом ст. 1 Закону № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Частиною 2 статті 30 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та вірно зазначено відповідачем, під час перевірки відповідачем було досліджено Інструкцію № 20 з охорони праці для підсобного робітника, яка затверджена директором ТОВ "Золота середина" ОСОБА_5 26.10.2016 року і з якою був ознайомлений працівник ОСОБА_4

Зокрема, інструкція має назву для підсобного робітника, що свідчить про прийняття ОСОБА_4 саме на роботу підсобного працівника. Даною інструкцію працівника проінформовано про його обовязки, а саме, пункт 1.7 Інструкції передбачено, що підсобний робітник (тобто ОСОБА_4М) зобовязаний дотримуватись зобовязань з охорони праці, передбачених колективним договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства, в тому числі: - своєчасно починати та закінчувати роботу; не знаходитися на роботі в позаробочий час без відповідного дозволу керівництва; - своєчасно починати та закінчувати роботи, дотримуватись часу технологічних та обідньої перерв; - не виконувати роботи, які не передбачені змінним завданням. Крім того, Інструкцією визначенні небезпечні та шкідливі фактори наявні на робочому місці та право на пільги передбачені чинним законодавством.

Крім того, як вбачається з повідомлення про нещасний випадок на виробництві від 16.12.2017 року, яке було сформоване інженером з охорони праці ТОВ "Золота Середина": "15.12.2016 року в першій половині дня працівник ОСОБА_4, перебуваючи на балконі новобудови (будівельний майданчик) за адресою: Львівська область, місто Стрий, вул. І Сірка, 6 впав з висоти. Професія - різноробочий, місце роботи - будівельний майданчик по вул. І.Сірка, 6, м. Стрий, Львівська область".

Вищевказане свідчить про факт прийняття на роботу працівника ОСОБА_4 за професією різноробочого, розяснення йому прав та обовязків, проінформування під підпис про умови праці та наявність на робочому місці де він працюватиме небезпечних і шкідливих виробничих факторів і можливі їх наслідки впливу на здоровя. При цьому, незважаючи на допуск працівника до виконання посадових обовязків, ознайомлення із робочим місцем та зобовязаннями в сфері охорони праці.

Водночас, позивачем як роботодавцем не було укладено трудовий договір у відповідності до вимог статті 24 КзПП України за що встановлена відповідальність згідно абзацу 2 частини 2 статті 265 КзПП України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови від 06.02.2016 року № 6-0042 діяв на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, а тому, підстав для її скасування немає.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч.2 ст.71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області задовольнити повністю.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Золота середина" до Головне Управління Держпраці у Львівській області, першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Львівській області ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 06.02.2017 року №6-0042 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 жовтня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7