Справа № 826/19398/16
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

12 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року, ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просить:

- визнати протиправним (нечинним) та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 24.12.2015 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- зобов'язати Головне управління Держаної міграційної служби України в місті Києві поновити тимчасову посвідку на постійне проживання України серії НОМЕР_1 Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, безстроково;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві розглянути та задовольнити заяву позивача про обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до чинного законодавства України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідачем безпідставно, з огляду на продовження існування у позивача обставин, які породжують в останньої право на постійне проживання на території України, а саме: позивач є матір'ю дітей, які є громадянами України, прийнято оскаржуване рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 червня 2017 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Держаної міграційної служби України в місті Києві про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 24.12.2015 №9 щодо громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язано Головне управління Держаної міграційної служби України в місті Києві поновити тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо частково задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 рішенням УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 19.11.2004 надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (спершу документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 18.11.2004, надалі документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 01.12.2008), а саме: у зв'язку з тим, що її чоловік - громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 - рішенням УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 10.04.2003 був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2.

У подальшому, рішення УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 10.04.2003, яким чоловік позивача - громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 - був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2, скасовано наказом голови Державної міграційної служби України від 17.06.2015 №85, а посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок, затверджений начальником 24.12.2015, яким вказано за доцільне скасувати дозвіл на імміграцію в Україну від 19.11.2004 громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати недійним та такими, що підлягають вилученню, видані на підставі цього дозволу повідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 18.11.2004 та серії НОМЕР_1 від 01.12.2008. В обґрунтування вказаного висновку покладено факт скасування наказом голови Державної міграційної служби України від 17.06.2015 №85 рішення УГІРФО ГУ МВС України у місті Києві від 10.04.2003, яким чоловік позивача - громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 - був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2, яку визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню.

На підставі викладеного, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 24.12.2015 №9, яким на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію, виданий 19.11.2004 громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вважаючи вказане рішення протиправними та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що про порушення власних прав та охоронюваних законом інтересів позивача, остання дізналась лише з листа Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 28.11.2016, а безпосередньо самого оскаржуваного рішення позивач не отримувала.

Та зазначає, що вказане відповідачем під час судового розгляду не заперечувалось, а також не надано доказів на спростування даної обставини у зв'язку із чим позивачем у межах спірних правовідносин не порушено строку звернення з даними позовними вимогами до суду.

Надаючи правову оцінку матеріалам та обставинам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, є Закон України «Про імміграцію» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на момент прийняття оскаржуваного рішення).

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»).

При цьому, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України (п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про імміграцію» заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Крім зазначених документів подаються:

10) для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України.

Стаття 10 Закону (на час надання дозволу на імміграцію) визначала випадки, коли дозвіл на імміграцію не надається, зокрема:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відовідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Колегія суддів зазначає, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію подала всі необхідні документи для вирішення питання щодо імміграції в Україну, а відповідач, перевіривши належність і правильність поданих документів, прийняв їх та на підставі зазначених документів прийняв відповідне рішення про надання дозволу на імміграцію позивача до України.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про імміграцію»).

На виконання положень Закону України «Про імміграцію» Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок №1983, тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктами 21-24 Порядку №1983 передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Щодо посилання відповідача що наказом Голови Державної міграційної служби від 17.06.2015р. № 85 (надалі - Наказ) скасовано повністю рішення ГП та ІС ГУМВС України в місті Києві від 10.04.2003 р. про документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишньої чоловіка позивача), а видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 10.04.2003 р. визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, оскаржуване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 24.12.2015 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, прийнято на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, затвердженого начальником 24.12.2015, без вивчення інших обставин, зокрема шляхом запрошення іммігранта (позивача) для надання відповідних пояснень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у зазначеному вище наказі не зазначено яка сама підстава (пункт, стаття нормативно - правового акту) послугувала прийняттю такого рішення, лише є посилання на висновок ГУДМС у м. Києві від 22.05.2015, однак сам висновок до матеріалів цієї справи відповідачем не долучено.

Відповідно до пункту 18 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону.

Проте, у наказі вказано лише про те, що скасовується рішення про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_2, а не про скасування дозволу на імміграцію, тобто його права на постійне проживання в Україні, при цьому Відповідачем не надано інформації щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну колишньому чоловіку позивача - ОСОБА_2.

24.12.2015 р. відповідачем, на підставі зазначеного вище наказу, було прийнято указане вище рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

У той же час слід зазначити, що позивач отримувала дозвіл на імміграцію в Україну та постійного проживання у відповідності до пункту 6 частини 2 статті 4 Закону та постанови Кабінету Міністрів України № 1983/2002, тобто як дружина іммігранта, який проживав в Україні на законних підставах (мав дозвіл на імміграцію, а не тому що мав посвідку на постійне проживання), а отже скасування рішення про документування посвідкою на постійне проживання колишнього чоловіка позивача - ОСОБА_2, не має наслідком автоматичного скасовування дозволу на імміграцію позивача в Україну.

Крім того, 10.06.2011 р. позивач уклала новий шлюб з громадянином Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, а отже, з мотивувань відповідача право на імміграцію в Україну позивач повинна була втратити ще у 2011 році, оскільки вона розірвала шлюб зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_2, завдяки якому отримала дозвіл на імміграцію.

Проте, службовими особами органу державної влади, на який покладався обов'язок регулювання питань пов'язаних з міграцією та громадянством (ГІРФО ГУМВС України в місті Києві) це питання не розглядалось.

Колегія суддів звертає увагу на те, що законом не передбачено скасування довідки на постійне проживання позивачки на підставі скасованого рішення, яке стосується чоловіка позивачки.

На підставі вище зазначеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача підлягає скасуванню оскільки міграційний орган станом на момент прийняття відповідного рішення перевіряв підстави для надання дозволу на імміграцію та не встановив будь-яких порушень чинного законодавства України.

Крім того, позивач не може нести тягар відповідальності за будь-які порушення, вчинені працівниками державних органів під час вирішення їх звернень щодо отримання дозволів на імміграцію без наявності з їх боку порушень.

Та зазначає, що зазначене вище ґрунтується на нормах чинного законодасвта України та повністю узгоджуються із практикою Європейського законодавства.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями чинного станом на момент виникнення спірних правовідносин законодавства не передбачалося можливості зміни підстав для імміграції, з огляду на що, та зазначає наступне

Згідно з п.п. 70, 71 рішення від 20.01.2012 року Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04, у якому проаналізовано поняття «належне урядування».

Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Таким чином, у разі фактичної зміни законодавчо мотивованих підстав, з якими в особи пов'язується право на отримання дозволу на імміграцію, така особа не повинна бути позбавлена такого права за відсутності законодавчо встановленого механізму.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд в зазначеному рішенні вказав про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний якомога послідовний спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропоціним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

На підставі вище зазначеного, позивач не може нести тягар відповідальності за будь-які порушення, вчинені працівниками державних органів під час вирішення їх звернень щодо отримання дозволів на імміграцію без наявності з його боку порушень чинного законодавства України.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо зобов'язання Головного управління Держаної міграційної служби України в місті Києві поновити тимчасову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Щодо вимоги про зобов'язання Головного управління Держаної міграційної служби України в місті Києві розглянути та задовольнити заяву позивача про обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до чинного законодавства України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який прийшов до правильного висновку, що з наданих в обґрунтування заявлених позовних вимог доказів не вбачається факту звернення позивача з подібною заявою до Головного управління Держаної міграційної служби України в місті Києві, а тому дана вимога не підлягає задоволенню.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 червня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 17 жовтня 2017 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.