Справа № 591/4992/16-а
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 р.Справа № 591/4992/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Тацій Л.В. , Григорова А.М.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 08.06.2017р. по справі № 591/4992/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Сумської міської ради треті особи Відділ охорони здоров'я Сумської міської ради , КУ "Сумська міська клінічна лікарня №1"

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сумської міської ради, 3-ї особи - Відділ охорони здоров'я Сумської міської ради, КУ «Сумська міська клінічна лікарня № 1», в якому просить зобов'язати відповідача відшкодувати йому витрати понесені на придбання ліків в сумі 7877,10 грн., а також 2500 грн. грошової компенсації завданої моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є учасником бойових дій та має право на пільги визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в тому числі на безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів. 12 травня 2016 року він був доставлений до стаціонару хірургічного відділення Сумської міської клінічної лікарні № 1 з діагнозом гострий панкреатит, де проходив лікування до 08 червня 2016 року. Під час перебування у лікарні він звертався до завідуючого хірургічним відділенням з приводу отримання безоплатно ліків, але йому було в цьому відмовлено х з посиланням на відсутність лікарських засобів або їх непридатністю через сплив терміну придатності. За період лікування ним витрачено на придбання лікарських засобів та ліків 7877,10 грн. він неодноразово звертався до міського голови з приводу компенсування йому витрат на придбання ліків, які мали бути надані йому безкоштовно, але його звернення залишилися без належного реагування. Зазначив, що Державним бюджетом України щорічно передбачаються кошти Міністерству охорони здоров'я на закупівлю медикаментів, у тому числі для лікування учасників бойових дій, а тому відповідачем безпідставно відмовлено йому у відшкодуванні його витрат. Зазначив, що внаслідок вказаних дій, він та його сім'я вимушена була прикладати додаткових зусиль до організації життя та підшукання коштів, що були необхідні для придбання ліків, чим йому завдано моральну шкоду. Вважає такі дії відповідача протиправними.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 08.06.2017р. відмовлено у задоволенні позову за необґрунтованістю вимог.

ОСОБА_1, не погодившись з постановою суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу, вважає, що зазначена постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. Вказує, що жодним нормативно-правовим актом не закріплено обмежень для отримання ліків (щодо суми, періодичності тощо) на одну особу, особа має право на отримання тієї кількості ліків та з тією частотою, якої вона потребує, але за умови наявності рецепта лікаря. У Державному бюджеті України щорічно передбачаються кошти Міністерству охорони здоров'я на закупівлю медикаментів та обладнання, у тому числі для лікування пільгових категорій населення, до яких тепер віднесено й учасників бойових дій. Отже, вважає дій та відмову міського голови м. Суми Лисенка О.М. позивачу у відшкодуванні-коштів, витрачених на придбання ліків необгрунтованою та повністю незаконною. Також, позивач вважає, що такими протиправними та незаконними діями Відповідача йому було завдано моральної шкоди, яку оцінює в сумі 2 500 гривень. Просить скасувати постанову Зарічного районного суду м. Суми № 591/4992/16-а від 08 червня 2017 року, прийняти нову постанову, якою зобов'язати відповідача виплатити позивачу в якості компенсації кошти, витрачені на придбання ліків, лікарських засобів та виробів медичного призначення, які згідно з п. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» повинні надаватися йому безоплатно, в сумі 7 877 гривен 10 копійок (сім тисяч вісімсот сімдесят сім гривень 10 копійок) та зобов'язати відповідача виплатити на користь позивача моральну шкоду в сумі 2500грн.

Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи у їх сукупності та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач брав участь в АТО та має пільги, встановлені законом для ветеранів війни - учасників бойових дій.

В період з 12 травня 2016 року по 8 червня 2016 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні КУ «Сумська міська клінічна лікарня №1» з діагнозом «Гострий панкреатит». За весь період лікування, лікарські засоби, що назначались лікарем, були придбані за власний кошт позивача на загальну суму 7877,10 грн.

14.06.2016 року та 13.07.2016 року позивач звернувся із заявами до міського голови м. Суми з приводу компенсації йому понесених самостійно витрат на придбання ліків.

Листами від 05.07.2016 року та 03.08.2017 року виконавчий комітет Сумської міської ради роз'яснив позивачу порядок отримання адресної матеріальної допомоги та відсутність підстав для відшкодування йому витрат на самостійне придбання ліків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог , суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача встановленого законом обов'язку відшкодовувати позивачу куплені за власні кошти ліки. Також , суд дійшов висновку, що в спірних правовідносинах забезпечення інвалідів війни лікарськими засобами покладено на КП "Суми- Фарм", яка через мережу аптечних кіосків та аптек по місту забезпечує ту чи іншу категорію громадян пільговими ліками.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог. Виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач має право на безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 р. № 1303 "Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань" з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів, усунення множинності рішень щодо безоплатного і пільгового відпуску лікарських засобів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань Кабінет Міністрів України постановив установити, що безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування провадиться групам населення та за категоріями захворювань згідно з додатками 1 і 2.

Безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, зазначені у переліку лікарських засобів вітчизняного та іноземного виробництва, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 1996 р. № 1071 з урахуванням змін, які вносяться Міністерством охорони здоров'я за погодженням з Міністерством фінансів.

Згідно п. 2 вказаної постанови відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування осіб провадиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання цих осіб.

Витрати, пов'язані з відпуском лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах, провадяться за рахунок асигнувань, що передбачаються державним та місцевими бюджетами на охорону здоров'я.

Матеріали справи свідчать, що 14 січня 2016 року між КУ «Сумська міська клінічна лікарня № 1» та (далі Замовник) та комунальним підприємством «Суми-Фарм» (далі Виконавець) укладено угоду про медикаментозне забезпечення пільгових категорій населення, відповідно до якої Замовник відшкодовує витрати на пільговий відпуск медикаментів за пільговими рецептами хворим, в розмірі лімітів, відповідно до вимог постанови КМУ від 17.08.1998 за № 1303 «Про упорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань», а виконавець зобов'язується забезпечити необхідними медикаментами за пільговими рецептами хворих гідно п.1.1, 3.2.1 даної угоди (а. с. 55-57).

Отже, забезпечення учасників бойових дій лікарськими засобами покладено згідно укладеного договору на КП "Суми-Фарм", яка через мережу аптечних кіосків та аптек по місту забезпечує ту чи іншу категорію громадян пільговими ліками.

Матеріали справи не містять жодного доказу в підтвердження факту отримання позивачем оформленого, згідно вимог чинного законодавства, рецепта, що виключає можливість застосування до нього положень Постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 року № 1303 "Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами- лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань" та п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Наведене не заперечується позивачем.

Також, наведені положення закону надають позивачу право на безоплатне і на пільгових умовах отримання лікарських засобів за рецептами лікарів, але не покладають обов'язку на Сумську міську раду сплатити компенсацію на користь позивача витрат понесених ним на придбання лікарських засобів.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зобов'язання відповідача відшкодувати позивачу витрати понесені на придбання ліків.

Щодо заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного Кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, орган державної влади зобов'язаний відшкодувати моральну шкоду, незалежно від його вини, лише у випадках прямо передбачених ст.1167 ЦК України. У межах цієї справи, законодавчо визначених випадків відшкодування державним органом моральної шкоди незалежно від його вини, не встановлено.

Відповідно ст.23 Цивільного Кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої їй внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом в залежності від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Отже, як вбачається з вказаної норми права, особа має право на відшкодування моральної шкоди, у разі порушення її прав. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом виходячи із сукупності обставин, які свідчать як про факт заподіяння такої шкоди так і глибини завдання такою шкодою моральних страждань.

Відповідно до ст..71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, позивач був зобов'язаний довести суду ті обставини, які свідчать як про факт заподіяння моральної шкоди ( у чому полягає така шкода) так довести і розмір заподіяної моральної шкоди, який заявлено до відшкодування.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, в частині відшкодування моральної шкоди, позивач фактично посилається на те, що така шкода полягає у сильних душевних переживаннях, які ві зазнав та зазнає і до теперішнього часу внаслідок порушення його права на пільгу на безоплатне надання ліків та лікарських засобів, що передбачено законодавством. Також, в зв'язку з цим позивач перетерплюю істотні вимушені зміни у своїх життєвих стосунках та звичках, все це призвело до значних змін в його емоційно- вольовій сфері та відхилення від звичайного стану здоров'я, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань. Отже, Позивач перетерплює душевні переживання, істотні вимушені зміни у своїх життєвих стосунках та звичках, відчуваю роздратування, пригніченість, розпач, образу та стан постійного психологічного дискомфорту.

В той же час, позивачем, з урахуванням повноважень відповідача у справі, який, як зазначено вище, не наділений обов'язком відшкодовувати позивачу куплені за власні кошти ліки, не довів того, що такими діями йому заподіяно моральну шкоду.

Сам факт того, що відповідач не відшкодовув позивачу куплені за власні кошти ліки, на думку колегії суддів, не може бути беззаперечним доказом заподіяння позивачу моральної шкоди.

Отже, на думку колегії суддів, позивачем не доведено в чому полягає моральна шкода, а відтак не доведено і самого факту завдання відповідачем такої шкоди.

Крім цього, не надано позивачем жодних доказів і в обґрунтування розміру моральної шкоди, який заявлено до відшкодування, хоча вказані обставини підлягають доказуванню, як і сам факт заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в частині заявлених вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене доводи апеляційної скарги є безпідставними ,не впливають на правомірність висновків суду, оскільки дублюють позов, були враховані ним при вирішення справи по суті, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 08.06.2017р. по справі № 591/4992/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло З.Г.
Судді(підпис) (підпис) Тацій Л.В. Григоров А.М.
Повний текст ухвали виготовлений 17.10.2017 р.