Справа № 816/1272/17
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1272/17

Полтавський окружний адміністративний суд колегією у складі:

головуючого судді Супруна Є.Б.,

суддів Удовіченка С.О. , Алєксєєвої Н.Ю. ,

за участю:

секретаря судового засідання Лисака С.В.,

позивача - ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

перекладача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_6 Арабської ОСОБА_7 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

04 серпня 2017 року громадянин ОСОБА_6 Арабської ОСОБА_7 ОСОБА_2 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач, ДМС) , в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 14.07.2017 №298-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, зобов'язавши відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 31.07.2017 він отримав повідомлення від УДМС в Полтавській області за №6 від 28.07.2017 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивоване наявністю рішення ДМС №298-17 від 14.07.2017, відповідно до якого позивачу відмовлено, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні. На думку позивача, відповідач прийняв рішення без урахування усіх обставин, відповідно до яких позивач на часі вимушений залишатися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі у ОСОБА_8 через побоювання застосування до нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або загальнопоширеного насильства в ситуації міжнародного та внутрішнього збройного конфлікту.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, посилаючись законність та обґрунтованість спірного рішення. Мотивуючи своє заперечення представник зазначила, що подана 04.04.2017 позивачем заява-анкета про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою, адже не містить передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передумов, необхідних для надання особі відповідного статусу. На думку відповідача, у спірних правовідносинах відсутні підстави, з якими закон пов'язує можливість набуття особою статусу біженця чи особи, котра потребує додаткового захисту. За твердженням відповідача, хоча матеріали по країні походження і підтверджують наявність збройного конфлікту в країні, ризик загрози життю та безпеці позивача чи його рідним доведеним не був. Позивач не надав правдоподібних свідчень, щоб довести, що небезпека загрожує безпосередньо йому та його близьким. Твердження позивача про загрозу його життю можуть бути пов'язані з випадковим фактором, проте прямої загрози йому у разі перебування в його рідному місті не існує. Крім того відповідач зазначає, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 навчався у ВНЗ України "УМСА" з вересня 2015 року. Однак, наказом ректора від 20.10.2016 №276-і відрахований з числа студентів за невиконання навчального плану, графіку навчального процесу та умов Договору про навчання. Тому у відповідача немає підстав для визнання позивача біженцем відповідно до умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_6 Арабської ОСОБА_7, народився в ОСОБА_8, в місті ОСОБА_9, район Кабун, не одружений, за національністю - араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Прибув до України літаком в аеропорт "Бориспіль" м. Київ 28.09.2015 по студентській візі. З того часу до ОСОБА_8 не виїжджав.

Відповідно до повідомлення заступника ректора з міжнародних зв'язків Вищого державного навчального закладу України "Українська медична стоматологічна академія" ОСОБА_10 від 27.10.2016 за №20/902, громадянин ОСОБА_8 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно наказу від 20.10.2016 №276-і відрахований з числа студентів за невиконання навчального плану, графіку навчального процесу, індивідуального навчального плану та невиконання умов Договору про навчання (а.с. 96).

04.04.2017 позивач звернувся до УДМС в Полтавській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та повідомив, що не може повернутися на територію ОСОБА_8 через війну, а також через те, що його можуть в будь-який момент затримати.

Згідно з повідомленням від 28.07.2017 №7/17817 начальника УДМС в Полтавській області позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку з рішенням ДМС від 14.07.2017 №295-17 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні.

Не погоджуючись із рішенням ДМС від 14.07.2017 №298-17, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 №3671-VI (надалі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI:

- біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС від 14.07.2017 №298-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу до неї 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців: а) расової належності, б) релігії, в) національності (громадянства), г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді даної справи суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту A статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Отже, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Таким чином, аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час вирішення питання щодо надання статусу біженця органами міграційної служби повинні враховуватися всі чотири підстави, зазначені в Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу до неї 1967 року.

Відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до підпункту "е" пункту 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 №649 (надалі - Правила), оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідно до пункту 1.2 Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Дослідивши висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складений УДМС в Полтавській області, який слугував підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 14.07.2016 №298-17, колегією суддів встановлено наступне.

Відмовляючи у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту, міграційний орган посилався на загальну інформацію, не в повному обсязі дослідив ситуацію, яка склалася в країні походження позивача, що в подальшому призвело до хибного висновку про відсутність загрози життю позивача в країні походження.

З матеріалів особової справи №2017PL0002 вбачається, що УДМС в Полтавській області не вживалися заходи щодо отримання об'єктивної, повноцінної та всебічної інформації про ситуацію, яка склалася в країні походження позивача.

Відповідно до пунктів 6.1, 6.2 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою;

в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів;

г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Частиною третьою статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Для повного і об'єктивного розгляду заяви позивача відповідачем не реалізоване зазначене право щодо звернення до уповноважених органів з метою отримання інформації про країну походження позивача.

Як свідчать матеріали даної адміністративної справи, відповідач фактично не дослідив, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення, не перевірив інформацію, повідомлену позивачем у заяві, що ситуація у країні походження позивача є доказом того, що побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою або за політичними переконаннями є ймовірними.

Щодо посилань відповідача про ненадання позивачем належних та достовірних доказів у підтвердження обґрунтованості свого звернення про надання йому статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25.06.2009 № 1 роз'яснено, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження; суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях; ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою; при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно ж до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Так, Рекомендаціями УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають ОСОБА_6 Арабську ОСОБА_7 (Редакція IIІ) від 27.10.2014 зафіксовано, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 року "Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають ОСОБА_6 Арабську ОСОБА_7 (Редакція II)" ситуація в ОСОБА_8 в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася. Конфлікт у ОСОБА_8 триває вже четвертий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в ОСОБА_8 досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. ВПЛ. Хоча конфліктом порушена вся територія ОСОБА_8, більшість потребують допомоги, за повідомленнями, зосереджена в провінціях Алеппо, ОСОБА_9 і Ідліб. Понад 4,7 млн. чол. живуть у важкодоступних районах, а 241 тис. перебувають в обложених районах, відрізаних від поставок предметів першої необхідності і практично недоступних для гуманітарних організацій

На даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, що частково взаємонакладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання "Ісламська держава Іраку і аль-Шама" (далі - "ІГІШ") зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу ОСОБА_8 і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами ("Загонами народної самооборони"), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях ІГІШ 23.09.2014 привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в ОСОБА_8 успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.

Відповідно до пункту 4 Рекомендацій за наявними даними, до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, перевищила 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті була зареєстрована в провінції ОСОБА_9; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Згідно з пунктом 27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 року не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття "біженець", сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що приймаючи рішення від 14.07.2017 № 298-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_6 Арабської ОСОБА_7 ОСОБА_2, відповідач не дослідив належним чином всіх обставин справи, а тому дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Суд наголошує на тому, що у разі відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, вирішується питання про його видворення. При цьому, усталена практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що суди повинні детально розглянути вимоги заявника про те, що існує ризик того, що з ним будуть жорстоко поводитися у разі його вислання до відповідної країни походження (справи "Якубов проти Росії", " Ахмадпур проти Турції", " З.Н.С. проти Туреччини" тощо).

Суд зазначає, що під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення. Після скасування судом рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до особи не може застосовуватися примусове видворення до закінчення процедури щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову шляхом визнання протиправним та скасування рішення ДМС від 14.07.2017 №298-17 та зобов'язання ДМС повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_6 Арабської ОСОБА_7 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2017, з урахуванням висновків суду.

Таким чином, адміністративний позов належить задовольнити частково.

За приписами частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 14.07.2017 №298-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_6 Арабської ОСОБА_7 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2017 з урахуванням висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь громадянина ОСОБА_6 Арабської ОСОБА_7 ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України частину судових витрат, що пов'язані зі сплатою судового збору, у розмірі 320,00 грн. (триста двадцять гривень).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений 17.10.2017.

Головуючий суддя ОСОБА_11
суддя суддя ОСОБА_12 ОСОБА_13