Справа № 802/1327/17-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/1327/17-а

Головуючий у 1-й інстанції:

ОСОБА_1

Суддя-доповідач: ОСОБА_2

10 жовтня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Курка О. П. Білоуса О.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

позивача: ОСОБА_3,

відповідача: ОСОБА_4,

представника відповідача: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, директора Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, директора Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_4 про зобов'язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2017 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представник відповідача та відповідач заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача та просили суд залишити її без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2017 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 у 1997 році приїхав з Росії на Україну та проживає на її території на підставі тимчасової посвідки на постійне проживання серії ВН № 010684. Згідно вказаної посвідки має громадянство Росії.

12.07.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з листами про надання безоплатної вторинної правової допомоги (адвоката), яка передбачає представництво його інтересів по адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до голови Вінницької міської ради ОСОБА_6 про відновлення пенсії, судове засідання у якій призначено на 27.07.2017 р. об 12: 00 год. Розгляд одного із звернень просив здійснити у його присутності та призначити адвоката.

Вказані звернення прийнято та зареєстровано 12.07.2017 р. про що свідчить талон «про прийняття звернення про надання безоплатної вторинної правової допомоги», виданий 12.07.2017 р. та отриманий ОСОБА_3 У цьому ж талоні вказано, що для підтвердження права на отримання безоплатної вторинної правової допомоги є необхідним додатково подати до місцевого центру наступні документи:

- податковий номер;

- довідку про розмір пенсії або довідку про розмір соціальної допомоги, що призначається замість пенсії.

Також, за наслідком розгляду поданого звернення Вінницьким місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги надано відповідь за № 03-20/339 від 20.07.2017 р., якою, в порядку надання первинної правової допомоги, розяснено порядок отримання вторинної правової допомоги. Зокрема вказано, що ОСОБА_7 надано реєстраційний номер облікової картки платника податків та довідку про доходи фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, видану Відділенням Виконавчої дирекції у м. Вінниці Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві від 13.07.2017 р. за № 105, що підтверджує перебування особи на обліку у відділені та дохід «інші нарахування, в тому числі у натуральній формі» в розмірі 12157,98 грн. за період з січня по червень 2017 року включно.

Проте, як вказано у відповіді, форма довідки затверджена Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 27.08.2004 р. № 192, надається громадянам для оформлення субсидії на житлово-комунальні послуги та не є тією довідкою, на підставі якої визначається належність клієнта до однієї з вразливих категорій, оскільки не містить відомостей про розмір пенсії або допомоги, яка призначається замість неї. Одночасно розяснено, що довідка про розмір пенсії видається Управлінням Пенсійного фонду України у місті Вінниці, а довідка про розмір соціальної допомоги управліннями праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Враховуючи викладене ОСОБА_3 повідомлено, що у разі неподання необхідних документів (довідка про розмір пенсії, або про розмір допомоги, яка призначається замість пенсії) протягом 10 днів з дня подачі звернення, рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги буде прийнято за наявними документами.

На прийомі у директора місцевого центру з надання правової допомоги, що відбувся 26.07.2017 р. ОСОБА_8 запропоновано надати довідки про розмір пенсії/соціальної допомоги та, як зафіксовано у акті від 26.07.2017 р., від надання такої відмовився.

27.07.2017 р. директором Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги видано наказ № 513/04 про відмову в надані безоплатної вторинної правої допомоги ОСОБА_3 оскільки ним не надано документів, які підтверджують належність до категорії осіб, передбачених частиною першою статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

Вважаючи, що має право на отримання безоплатної правової допомоги позивач звернувся цим позовом та просить суд зобовязати директора Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_4 надати йому безоплатну вторинну правову допомогу.

Зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначає Закон України «Про безоплатну правову допомогу (далі - Закон № 3460-VI).

Так, згідно статті 13 Закону № 3460-VI, безоплатна вторинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.

Безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг:

1) захист;

2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами;

3) складення документів процесуального характеру.

Згідно частини другої статті 14 Закону № 3460-VI, право на безоплатну вторинну правову допомогу мають громадяни держав, з якими Україна уклала відповідні міжнародні договори про правову допомогу, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також іноземці та особи без громадянства відповідно до міжнародних договорів, учасником яких є Україна, якщо такі договори зобов'язують держав-учасниць надавати певним категоріям осіб безоплатну правову допомогу.

Так, 10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі - Конвенція), яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, ОСОБА_9 Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном.

Згідно статей першої-другої 1 Конвенції, держави - члени Співдружності Незалежних Держав, учасники цієї Конвенції, іменовані далі ОСОБА_10 Сторони, виходячи з прагнення забезпечити громадянам ОСОБА_10 Сторін і особам, що проживають на їх територіях, надання у всіх ОСОБА_10 Сторонах у відношенні особистих і майнових прав такого ж правового захисту, як і власним громадянам, додаючи важливе значення розвиткові співробітництва в галузі надання установами юстиції правової допомоги по цивільних, сімейних і кримінальних справах, домовилися, що громадяни кожної з ОСОБА_10 Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших ОСОБА_10 Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї ОСОБА_10 Сторони.

Громадяни кожної з ОСОБА_10 Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других ОСОБА_10 Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред'являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї ОСОБА_10 Сторони.

Отже з аналізу наведеного видно, що громадяни держав, з яким Україна уклала відповідні міжнародні договори про правову допомогу мають право на отримання правової допомоги на тих же умовах, що і громадяни ОСОБА_10 сторони. Тобто, у досліджуваному випадку, громадяни ОСОБА_9 Федерації, що проживають на території України, мають право на отримання правової допомоги на тих же умовах, що і громадяни України.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 14 Закону № 3460-VI, право на безоплатну вторинну правову допомогу мають особи, які перебувають під юрисдикцією України, якщо їхній середньомісячний дохід не перевищує двох розмірів прожиткового мінімуму, розрахованого та затвердженого відповідно до закону для осіб, які належать до основних соціальних і демографічних груп населення, а також інваліди, які отримують пенсію або допомогу, що призначається замість пенсії, у розмірі, що не перевищує двох прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб - на всі види правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.

Порядок подання звернень про надання безоплатної вторинної правової допомоги врегульований статтею 18 Закону № 3460-VI, відповідно до частини четвертої якої, разом із зверненням про надання безоплатної вторинної правової допомоги особа або законний представник особи повинні подати документи, що підтверджують належність особи або осіб, стосовно яких звертається законний представник, до однієї з вразливих категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону.

В свою чергу, механізм організації надання безоплатної вторинної правової допомоги місцевими центрами з надання безоплатної вторинної правової допомоги субєктам права на таку допомогу, визначеними пунктами 1, 2, 8-12 статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» встановлений Методичними рекомендаціями щодо організації надання безоплатної вторинної правової допомоги місцевими центрами з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженими наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 26.06.2015 року за №160 (далі - Методичні рекомендації).

Так, згідно підпункту 2 пункту 5 Методичних рекомендацій, у разі звернення до місцевого центру інвалідів, які отримують пенсію або допомогу, що призначається замість пенсії, у розмірі менше двох прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб або їх законних представників, до звернення додаються, крім іншого, довідка про розмір пенсії або довідка про розмір соціальної допомоги, що призначається замість пенсії.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 при зверненні до центру правової допомоги, крім інших документів, надано довідку про доходи №105 від 13.07.2017р., згідно якої ОСОБА_3 перебуває на обліку у Відділені Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Вінниці та його загальна сума доходу за період з січня 2017 р. по червень 2017 р. склала 12157,98 грн. «інші нарахування».

Проте, суд звертає увагу на те, що форма вказаної довідки затверджена наказом Міністерства праці та соціальної політики України №192 від 27.08.2004 р. і призначена для подання в органи праці та соціального захисту населення на підтвердження суми загального доходу при призначенні соціальної допомоги та житлових субсидій. Вказана довідка не відображає суми пенсії та/або допомоги, що призначається замість пенсії, як то вимагає підпункт 1 частини першої статті 14 Закону № 3460-VI.

В судовому засіданні позивач не заперечив вказані обставини, вказуючи на те, що має право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги.

Листом центру правової допомоги за № 03-20/339 від 20.07.2017 р. ОСОБА_3 розяснено, що довідка про розмір пенсії видається Управлінням Пенсійного Фонду України у м. Вінниці, а довідка про розмір соціальної допомоги, яка призначається замість пенсії управлінням праці та соціального захисту населення. Проте, навіть на особистому прийомі у директора центру правової допомоги, позивач необхідні довідки не надав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону № 3460-VI, підставою для відмови в наданні безоплатної вторинної правової допомоги є неналежність особи до жодної з категорії осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону.

Оскільки, ОСОБА_3 не надано документів, які б підтверджували його належність до осіб, визначених у частині першій статті 14 Закону № 3460-VI, директором Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_4 видано наказ за № 513/04 від 27.07.2017 р. про відмову в надані безоплатної вторинної правової допомоги.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині зобовязання саме директора центру правової допомоги ОСОБА_4 надати безоплатну вторинну правову допомогу позивачу, суд зазначає про наступне.

Згідно підпунктів 16, 17, 19 пункту 8 Положення про Вінницький місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Координаційного центру з надання правової допомоги № 36 від 30.03.2015р., місцевий центр відповідно до покладних на нього завдань розглядає звернення субєктів права на безоплатну вторинну правову допомогу та перевіряє належність особи до категорій осіб, які мають право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги, у встановленому порядку; приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги або про відмову в її наданні; видає доручення адвокатам для надання безоплатної вторинної правової допомоги субєктам відповідного права, визначеним пунктами 1, 2, 8-12 частини першої та частиною другою статті 14 Закону, скасовує у разі необхідності такі доручення в установленому порядку.

Місцевий центр очолює директор, який призначається на посаду і звільняється з посади директором Координаційного центру (п. 9 Положення).

Директор місцевого центру відповідно до покладених на нього повноважень, згідно підпункту 7 пункту 10 Положення, затверджує порядок справ між адвокатами, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Отже, згідно наведеного, надають безоплатну правову допомогу саме адвокати, справи між яким розподіляє директор місцевого центру.

Суд акцентує увагу на тому, що посада директора є адміністративною, тобто особа наділена повноваженнями приймати відповідні рішення та нести за них відповідальність. У досліджуваному випадку, як вже зазначалось, саме адвокати, яких призначає директор, надають безоплатну правову допомогу. На директора такі повноваження чи обовязки Положенням не покладені.

За наведених обставин, відсутні правові підстави зобовязувати директора центру правової допомоги надати ОСОБА_3 безоплатну вторинну допомогу у суді.

Розглядаючи цю ж позовну вимогу, але в контексті її звернення до центру правової допомоги, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до частин першої, третьої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом вказаної норми вбачається, що адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатись у вільний розсуд (дискрецію) субєкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними частиною третьою статті 2 КАС України. Завдання правосуддя полягає в гарантуванні дотримання вимог права та контролю за легітимністю прийняття рішень.

Відповідачі, як субєкти владних повноважень, наділені дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи адміністративного органу/посадової особи при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган/посадова особа мають можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. А суди не мають права втручатись в дискреційні функції органів владних повноважень.

Суд може прийняти рішення про зобовязання органу/посадової особи владних повноважень прийняти певне рішення, в разі, якщо можливість прийняття єдиного альтернативного рішення виключена судом.

Так, як зазначалось вище з посиланням на норми чинного законодавства та Положення, особа має право на отримання вторинної правової допомоги за умови, що відноситься до відповідної категорії громадян, що має підтвердити письмовими документами визначеними законом. При цьому, саме центр правової дороги розглядає звернення субєктів права та перевіряє належність особи до категорії осіб, які мають право на отримання безоплатної вторинної допомоги та, відповідно, приймає рішення про надання безоплатної вторинного допомоги або про відмову в її наданні.

Як встановлено, позивачем ні при письмовому звернені, ні на особистому прийомі у директора центру правової допомоги, довідок, визначених законом для підтвердження приналежності до осіб, що мають право на безоплатну вторинну дорогу, - не надано.

За таких обставин, враховуючи, що законодавець чітко визначив порядок отримання безоплатної вторинної правової допомоги, суд вважає, що відсутні підстави без дотримання відповідної процедури зобов'язувати суб'єкта владних повноважень приймати наперед визначене рішення та фактично підміняти орган. А отже у задоволені позовних вимог в досліджуваній частині слід відмовити.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, то суд з цього приводу зазначає наступне

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом

В розумінні пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - постанова ВСУ №4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної постанови).

Згідно пункту 4 Постанови ВСУ у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Разом з цим матеріальною шкодою є зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику. Наявність шкоди характеризується зафіксованим документально зменшенням будь-якого майна, що відбувається внаслідок знищення, пошкодження, псування, незаконного витрачання, незаконного призупинення діяльності, результатом чого є недоотримання доходу, невиконання обов'язків, виплата неустойок по договорах тощо.

Так, розраховуючи матеріальну шкоду позивач вказує, що ним понесені витрати на купівлю канцтоварів в сумі 16 грн. та здійснення ксерокопії документів на суму 23, 80 грн.

Однак, витрати понесені на придбання канцтоварів та здійснення ксерокопії документів не можуть вважатись матеріальною шкодою завданою неправомірними, на думку позивача, діями відповідачів, адже жодного причинного звязку між дією (бездіяльністю) відповідачів і певним наслідком (придбання канцтоварів) судом не встановлено.

Так, як видно з наданих фіскальних чеків, 8.08.2017 року здійснено ксерокопію А4 на суму 23,80 грн., 21.06.2017 р. оплачено папір та ручку гелеву на загальну суму 16 грн., тобто у першому випадку подія відбулась після отримання відповідей та наказу ОСОБА_3, у другому до звернення із заявами до відповідачів.

Щодо моральної шкоди, то позивач в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції а також в суді першої інстанції взагалі не пояснив в чому вона полягає.

Отже, суд зазначає, що в ході розгляду справи по суті не встановлено як обставин передбачених частиною другою статті 1167 ЦК України, так і протиправної бездіяльності відповідачів.

Суд зауважує, що вирішення позитивно питання щодо стягнення моральної шкоди з субєкта вданих повноважень, серед іншого, є наслідком встановлення судом порушень прав, свобод чи інтересів особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності першого, що у цьому випадку не знайшло свого підтвердження.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 300000 грн. та не підтверджено її документально.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 13 жовтня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_11 ОСОБА_12