Справа № 752/16765/16-а
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Горяйнов А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Желтобрюх І.Л. та Кузьмишиної О.М.,

за участю секретаря - Качак Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у м. Борисполі Департаменту патрульної поліції Ільїна Олега Ігоровича, за участю третьої особи - Департаменту патрульної поліції, про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від 07 жовтня 2016 року серія ДР № 122986.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що не порушував правил дорожнього руху та не був зобов'язаний пред'являти інспектору поліс про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Також позивач вважає, що інспектор зобов'язаний був скласти протокол про адміністративне правопорушення та розглянути матеріали про адміністративне правопорушення за місцем знаходження Управління патрульної поліції у м. Борисполі Департаменту патрульної поліції. Крім того, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не здійснив заміну неналежного відповідача у встановленому законом порядку.

Під час судового засідання позивач підтримав свою апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідач та третя особа були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь вказаних осіб у судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року - скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову виходячи із наступного.

Згідно з ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Суд встановив, що постановою інспектора роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у м. Борисполі Департаменту патрульної поліції Ільїна О.І. від 01 жовтня 2016 року серії ДР № 122989 на ОСОБА_2 був накладений штраф у розмірі 425 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про її скасування.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується вчинення адміністративних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Колегія суддів не у повному обсязі погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 у якості відповідача зазначив інспектора роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у м. Борисполі Департаменту патрульної поліції Киш О.І. В ухвалі про відкриття провадження у справі від 17 жовтня 2016 року відповідачем також був зазначений Ільїн О.І. Розгляд справи був призначений на 31 жовтня 2016 року.

Відповідно до журналу судового засідання від 31 жовтня 2016 року, у зв'язку з неявкою відповідача судове засідання було відкладене до 07 грудня 2016 року.

Повістка про виклик до суду на 07 грудня 2016 року була направлена інспектору роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у м. Борисполі Департаменту патрульної поліції Киш О.І.

Третя особа - Департамент патрульної поліції 21 листопада 2016 року повідомив суд про те, що оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення була прийнята іншою особою, ніж зазначена у адміністративному позову та звернувся до суду з клопотання про заміну сторони у справі з інспектора Киш О.І. на інспектора Ільїна О.І.

Ухвала суду за результатами вирішення зазначеного клопотання у матеріалах справи відсутня. Також у матеріалах справи відсутні докази направлення інспектору Ільїну О.І. повістки про виклик до суду на 07 грудня 2016 року.

Як зазначено у довідці секретаря судового засідання, 07 грудня 2016 року у зв'язку із неявкою сторін, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. У постанові суду від 07 грудня 2017 року відповідачем зазначений інспектор роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у м. Борисполі Департаменту патрульної поліції Ільїн О.І.

Порядок заміни неналежної сторони визначений у ст. 52 КАС України. Згідно вказаної норми права суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 КАС України після заміни сторони, вступу третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.

З огляду на те, що ухвала суду про заміну неналежного відповідача, а також відомості про направлення судової повістки інспектору Ільїну О.І. у матеріалах справи відсутні, колегія суддів приходить до висновку про те, що дана справа була розглянута з порушенням вимог ст. 53 КАС України.

Оскільки судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог до особи, яка не є належним відповідачем у справі (інспектора Киш О.І.), колегія суддів приходить до висновку про те, що постанова суду від 07 грудня 2016 року підлягає скасуванню.

Під час апеляційного розгляду справи, ухвалою суду від 21 вересня 2017 року, за згодою позивача, було здійснено заміну відповідача на інспектора роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції у м. Борисполі Департаменту патрульної поліції Ільїна О.І.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно з постановою від 01 жовтня 2016 року серії ДР № 122989 ОСОБА_2 01 жовтня 2016 року м. Бориспіль здійснив стоянку у зоні дії знаку «Зупинку заборонено», а також не надав інспектору поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим скоїв адміністративні правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

У відповідності до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Положеннями ч. 1 ст. 126 КУпАП передбачено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вчинення позивачем зазначених адміністративних правопорушень підтверджується постановою від 01 жовтня 2016 року серії ДР № 122989, а також відеозаписом з місця складення зазначеної постанови, що був наданий Департаментом патрульної поліції.

Так, згідно з відеозаписом ОСОБА_2 здійснив зупинку у зоні дії знаку «Зупинку заборонено». На запитання інспектора позивач пояснив, що йому відомо те, що його транспортний засіб перебуває у зоні дії зазначеного знаку. Також пояснив, що тривалість стоянки не перевищує 20 хв.

Крім того, відеозапис підтверджує, що ОСОБА_2 на вимогу інспектора не надав поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зазначена обставина також не заперечується позивачем.

Обґрунтовуючи свої вимоги про скасування постанови від 01 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 посилався на те, що зупинка у зоні дії знаку «Зупинку заборонено» була вимушеною, оскільки пов'язана із необхідністю подачі документів до установи та відсутністю визначених Правилами дорожнього руху місць для паркування.

Згідно з п. 3.34 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - Правила дорожнього руху) у зоні дії знаку «Зупинку заборонено» забороняються зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Положеннями п. 15.14 Правил дорожнього руху передбачено, що у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити - діяти згідно з вимогами пунктів 9.9 - 9.11 цих Правил.

Вимушеною зупинкою, відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, є припинення руху транспортного засобу через його технічну несправність чи небезпеку, яка спричинена вантажем, який перевозиться, станом учасника дорожнього руху, появою перешкоди для руху.

Таким чином, зупинка ОСОБА_2 у зоні дії знаку «Зупинка заборонена» не була вимушеною у розумінні Правил дорожнього руху. Крім того, позивач не вживав заходів, передбачених пунктами 9.9 - 9.11 Правил дорожнього руху.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Також позивач не заперечує, що на вимогу інспектора не надав поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно з відеозаписом, відсутність зазначеного документа позивач пояснив тим, що він залишився в іншому транспортному засобі.

Крім того, позивач вважає, що інспектор не мав права перевіряти наявність поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Такий висновок ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що відповідно до п. 21.2 ст. 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» контроль за наявністю договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється відповідним підрозділом Національної поліції при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод. Оскільки у даному випадку протокол щодо порушень правил дорожнього руху не складався та не відбувалося оформлення матеріалів дорожньо-транспортних пригод, інспектор не мав права перевіряти наявність поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Колегія суддів вважає зазначені доводи позивача необґрунтованими, адже Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно преамбули, регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Натомість спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає обсяг прав та обов'язків водія, є Правила дорожнього руху.

Відповідно до пп. ґ п. 2.1 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п. 2.4 Правил дорожнього руху на вимогу працівника міліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Як вбачається з матеріалів справи, інспектор звернувся до ОСОБА_2 у зв'язку із вчиненням ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, яке полягало у порушенні правил зупинки. Інспектором було встановлено, що позивач не мав при собі полісу (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позивача було правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Вимоги ОСОБА_2 про скасування постанови від 01 жовтня 2016 року серії ДР № 122989 обґрунтовані також тим, що інспектор порушив порядок притягнення до адміністративної відповідальності. На думку позивача, такі порушення полягали у тому, що інспектор не склав протокол про адміністративне правопорушення, а також здійснив розгляд справи на місці вчинення правопорушення, чим порушив вимоги ст.ст. 258, 276 КУпАП.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, які полягають, зокрема, у порушенні правил дорожнього руху, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Положеннями ч. 2 ст. 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У відповідності до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Зазначені норми права вказують на те, що законом встановлений спеціальний порядок притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП, який полягає у тому, що протокол про адміністративне правопорушення не складається, а постанова виноситься на місці вчинення правопорушення. У такому випадку не здійснюється провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КУпАП.

Обґрунтовуючи свої доводи про те, що розгляд справи повинен був здійснюватися за місцем знаходження Управління патрульної поліції у м. Борисполі Департаменту патрульної поліції, ОСОБА_2 посилається на ст. 276 КУпАП, яка визначає місце розгляду справи під час провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Як раніше зазначалося, у даному випадку провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом ІV КУпАП, не здійснювалося. Постанова від 01 жовтня 2016 року серії ДР № 122989 була складена на місці вчинення правопорушення, як це передбачено ч. 4 ст. 258 КУпАП.

За таких обставин посилання ОСОБА_2 на порушення відповідачем вимог ст. 276 КУпАП є необґрунтованими.

Також колегія суддів враховує висновок Конституційного Суду України, який викладений у рішенні від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, згідно якого скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

На час розгляду конституційного подання і прийняття вказаного рішення, Кодексом України про адміністративні правопорушення не було передбачено застосування скороченого провадження у справах про адміністративні правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху», що набув чинності з 08 серпня 2015 року були внесені зміни до ст. 258 КУпАП у частині визначення випадків, у яких протокол про адміністративне правопорушення не складається, а накладання адміністративного стягнення на правопорушника відбувається безпосередньо на місці його вчинення.

Як раніше зазначалося, на час складення постанови від 01 жовтня 2016 року серії ДР № 122989, ст. 258 КУпАП передбачала спеціальний порядок притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Таким чином, притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності було здійснене з дотриманням порядку, встановленого ст. 258 КУпАП у редакції, що діяла на час вчинення правопорушення.

Також позивач вважає, що постанова від 01 жовтня 2016 року серії ДР № 122989 є зіпсованою у розумінні п. 9 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, що затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року № 1376, оскільки заповнена нерозбірливим почерком.

Згідно з п. 9 розділу IV «Порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення» вказаної Інструкції бланк постанови по справі про адміністративне правопорушення заповнюється розбірливим почерком. Не допускаються закреслення чи виправлення відомостей, що заносяться до постанови, а також внесення додаткових записів після того, як постанова підписана особою, щодо якої вона винесена. У разі допущення порушень при оформленні такої постанови її заповнений бланк вважається зіпсованим.

Під час апеляційного розгляду справи судом встановлений зміст постанови (особу правопорушника, обставини вчинення правопорушення, суть прийнятого рішення), у зв'язку з чим підстави вважати постанову від 01 жовтня 2016 року серії ДР № 122989 зіпсованим бланком - відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 лише частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 07 грудня 2016 року.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року - скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді І.Л. Желтобрюх

О.М. Кузьмишина

Постанова складена у повному обсязі 13 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя Горяйнов А.М.

Судді: Желтобрюх І.Л.

Кузьмишина О.М.