Справа № 127/11087/17
Суддя: Сичук М. М.
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/580/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.10.2017 м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Сичук М.М., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду в м. Вінниці про визнання протиправною відмову у проведенні поновлення виплати пенсії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача УПФ України у м. Вінниці про визнання протиправною відмову у проведенні поновлення виплати пенсії, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Гнівань. З 1949 року по 1955 року навчалася у Вінницькому державному медичному інституті, закінчивши повний курс, здобула вищу медичну освіту та отримавши диплом № НОМЕР_2 від 28.06.1955 року.

01.09.1955 року позивач на підставі наказу № 83 від 29.08.1955 року була прийнята на посаду лікаря терапевта - інфекціоніста Старо - Животівської дільничної лікарні Оратівського району Вінницької області. В подальшому протягом тридцяти років ОСОБА_1 працювала в різних закладах охорони здоров'я Вінницької області, отримувала заробітну плату з якої в обов'язковому порядку проводилися відрахування у відповідні соціальні фонди.

29.12.1986 року ОСОБА_1 управління соціального забезпечення Замостянсього району м. Вінниці була призначена пенсія за віком та видане відповідне пенсійне посвідчення, однак продовжуючи працювала остання на підставі наказу № 127-к була звільнена з посади лікаря швидкої допомоги лише 20.07.1990 року згідно ст. 38 КЗпП у зв'язку з виходом на пенсію.

30.12.1990 року позивач на підставі візи звичайної виїзної серії НОМЕР_1 від 25.08.1990 року виїхала з м. Вінниці Української РСР на постійне місце проживання до держави Ізраїль, у зв'язку із від'їздом за кордон виплата пенсії, яка нараховувалася та виплачувалася ОСОБА_1 у період часу з 29.12.1986 року по 30.12.1990 року була припинена.

24.04.2017 року представник ОСОБА_1 звернувся до УПФУ в м. Вінниці із заявою про вчинення дій направлених на поновлення раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1

У відповідь на дане звернення від суб'єкта владних повноважень була отримана відповідь від 16.05.2017 року № 1254/06-32-2/02-1, зі змісту якої вбачається, що у поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії за віком було відмовлено, з підстави проживання позивача поза межами території України.

Позивач вважає, що вищенаведена відмова суб'єкта владних повноважень у поновленні позивачу по справі виплати пенсії за віком є протиправною та такою, що не відповідає та прямо порушує вимоги чинного законодавства, що регулює суспільні відносини у даній сфері.

У зв'язку з вищенаведеним позивач просить визнати протиправною відмову УПФУ в м. Вінниці у проведенні поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1; зобов'язати УПФУ в м. Вінниці поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 починаючи із 07.10.2009 року з урахування порядку доплат до попередніх розмірів пенсії згідно ст. 42 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та виплатити заборгованість, що виникла на день такого перерахунку; стягнути з УПФУ в м. Вінниці за рахунок його бюджетних асигнувань 1280,00 грн. судового збору на користь ОСОБА_1

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.05.2017 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до УПФУ в м. Вінниці про визнання протиправною відмову у проведенні поновлення виплати пенсії за період з 07.10.2009 року до 25.11.2016 року включно залишено без розгляду та відкрито провадження.

19.06.2017 року на адресу суду надійшли заперечення проти позову від УПФУ в м. Вінниці.

Згідно ч. 4 ст. 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що ОСОБА_1 01.09.1955 року на підставі наказу № 83 від 29.08.1955 року була прийнята на посаду лікаря терапевта - інфекціоніста Старо - Животівської дільничної лікарні Оратівського району Вінницької області. В подальшому протягом тридцяти років ОСОБА_1 працювала в різних закладах охорони здоров'я Вінницької області, отримувала заробітну плату з якої в обов'язковому порядку проводилися відрахування у відповідні соціальні фонди.

29.12.1986 року ОСОБА_1 управління соціального забезпечення Замостянсього району м. Вінниці була призначена пенсія за віком та видане відповідне пенсійне посвідчення, однак продовжуючи працювала остання на підставі наказу № 127-к була звільнена з посади лікаря швидкої допомоги лише 20.07.1990 року згідно ст. 38 КЗпП у зв'язку з виходом на пенсію.

30.12.1990 року позивач на підставі візи звичайної виїзної серії НОМЕР_1 від 25.08.1990 року виїхала з м. Вінниці Української РСР на постійне місце проживання до держави Ізраїль, у зв'язку із від'їздом за кордон виплата пенсії, яка нараховувалася та виплачувалася ОСОБА_1 у період часу з 29.12.1986 року по 30.12.1990 року була припинена.

24.04.2017 року представник ОСОБА_1 звернувся до УПФУ в м. Вінниці із заявою про вчинення дій направлених на поновлення раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1

У відповідь на дане звернення від суб'єкта владних повноважень була отримана відповідь від 16.05.2017 року № 1254/06-32-2/02-1, зі змісту якої вбачається, що у поновленні ОСОБА_1 виплати пенсії за віком було відмовлено, з підстави проживання позивача поза межами території України.

Нормою п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року, було встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Положенням другого речення ст. 51 цього ж Закону передбачалось, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, 07.10.2009 року Конституційний Суд України вищевказані положення Закону (п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51), які регулюють порядок виплати пенсії, особам, які проживають за кордоном визнав такими, що не відповідають Конституції, зокрема, суперечать конституційним приписам України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права та соціальний захист у старості (стаття 3, ч.ч. 1, 2 ст. 24, ч. 3 ст. 25 ч. 1 ст. 46, ч. 1 ст. 64 Основного Закону України) (є не конституційними).

В своєму рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року Конституційний суд України зазначив, що виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії, не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Така диференціація на законодавчому рівні на різні категорії пенсіонерів, які проживають за межами України, не відповідає конституційним засадам соціального захисту громадян.

Після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009 і на теперішній час порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, регулюються нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення КСУ від 07.10.2009 року, щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України, що також знайшло своє місце у рішенні Європейського суду з прав людини «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року.

З урахуванням наведеного, суд не погоджується з тим, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються, оскільки дана норма Закону неконституційною не визнавалась з огляду на те, що в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 до законів, які підлягають приведенню у відповідність із Конституцією, віднесено й положення статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак, вказаний припис Конституційного Суду України не виконано.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 22, 24 Конституції України, ст.ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та керуючись ст.ст. 2, 5-11, 69-72, 158-163, 183-2, 254 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці у проведенні поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи із 26.11.2016 року з урахування порядку доплат до попередніх розмірів пенсії згідно ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та виплатити заборгованість, що виникла на день такого перерахунку.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя