Справа № 825/1403/17
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/1403/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Родінченко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

12.09.2017 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Ніжинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, в якому просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області від 20.07.2017 №№ 99800-13, 99801-13.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що він є власником житлових будинків, які, у відповідності до підпункту 266.2.1. пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України, є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Однак, податковим органом не було враховано, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення яких передбачені статтею 12 Податкового кодексу України. Застосування контролюючим органом положень рішень органів місцевого самоврядування з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік вважає неправомірним та передчасним.

У судовому засіданні 27.09.2017 ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до журналу судового засідання, первісного відповідача - Ніжинську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області замінено на належного відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області у відповідності до статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав повністю, просив у його задоволенні відмовити, оскільки Головне управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, при винесенні оскаржуваних повідомлень-рішень, діяло у межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлових будинків, загальною площею 708,06 кв.м., які знаходяться за адресами: АДРЕСА_1 що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта і технічними паспортами на житлові будинки індивідуального житлового фонду, наявними у матеріалах справи (а.с.27-37,75,76).

13.06.2017 Головним управлінням Державної фіскальної служби у Чернігівській області, на підставі підпункту 54.3.3. пункту 54.3. статті 54, підпункту 266.7.2. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України, прийнято податкові повідомлення-рішення №№ 28376-13, 28377-13.

11.07.2017 позивач, у порядку, передбаченому підпунктом 266.7.3. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України, звернувся до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області з письмовою заявою стосовно нарахування податку на нерухоме мано, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік.

Листом від 31.07.2017 № 664/10/25-01/13-02-38 відповідач повідомив ОСОБА_1 про проведений перерахунок суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік та про формування нових податкових повідомлень-рішень від 20.07.2017 №№ 99800-13, 99801-13, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальну суму 32795,76 грн. (а.с. 21-26).

Вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Так, з 01.01.2015 набрав чинності Закон України від 28.12.2014 № 71-VIІI «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції статті 266 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі - ПК України), було введено новий вид податку - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У відповідності до підпункту 266.1.1. пункту 266.1. статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1. пункту 266.2. статті 266 ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1., 266.3.2. пункту 266.3. статті 266 ПК України).

Аналізуючи вищенаведене, суд зазначає, що житлові будинки, які належать позивачу на праві приватної власності, є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а ОСОБА_1 (як власник будинків) зобов'язаний сплачувати вказаний податок відповідно до вимог статті 266 ПК України.

Відповідно до підпункту 266.5.1. пункту 266.5. статті 266 ПК України (у редакцій, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.5.1. пункту 266.5. статті 266 ПК України).

Водночас, пунктом 4.3. статті 4 ПК України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов'язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

При цьому, згідно із пунктом 4.4. статті 4 ПК України, установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

У свою чергу, відповідні повноваження, їх розмежування між Верховною Радою та місцевими радами, зокрема, щодо установлення місцевих податків, визначені статтею 12 ПК України.

Згідно зі статтею 8 ПК України, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов'язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до пунктів 10.1.1. та 10.3. статті 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Тобто, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення яких передбачені статтею 12 ПК України.

Згідно із пунктом 12.3. статті 12 ПК України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1. пункту 12.3. статті 12 ПК України).

Відповідно до підпункту 12.3.2. пункту 12.3. статті 12 ПК України, при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункт 12.3.3. пункту 12.3. статті 12 ПК України).

З наведеного вище вбачається, що безпосереднє встановлення місцевих податків, а отже і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також і пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статтею 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків. А, власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - це компетенція відповідних місцевих рад.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням тридцять третьої сесії шостого скликання Липоворізької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 30.01.2015 «Про затвердження місцевих податків на 2015 рік» та рішенням шістдесят дев'ятої сесії шостого скликання Ніжинської міської ради Чернігівської області від 08.07.2015 № 6-69/2015 «Про затвердження місцевих податків» затверджено перелік місцевих податків та зборів, що діють на території Липоворізької сільської ради і на території міста Ніжина у 2015 році, та Положення про механізм справляння та порядок сплати місцевих податків і зборів з додатками, зокрема, і з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (а.с.60,64).

Так, у відповідності до Положень про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затверджених рішеннями вищевказаних сільської та міської рад, ставки податку за 1 квадратний метр загальної площі об'єктів житлової нерухомості, у тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у розмірі 2 відсотків мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року (а.с. 60 на звороті, 61-63, 64 на звороті, 65-67).

Разом з тим, Законом від 24.12.2015 № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» (далі - Закон № 909-VIII) внесено зміни щодо оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки.

Зокрема, Законом № 909-VIII підпункт 266.7.1. пункту 266.7. статті 266 ПК України доповнений підпунктом «ґ» наступного змісту: за наявності у власності платника податку об'єкта (об'єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів «а»-«г» цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об'єкт житлової нерухомості (його частку).

У свою чергу, у відповідності до положень пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 909-VIII, рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України.

На виконання положень Закону № 909-VIII, 18.01.2016 Липоворізькою сільської радою Ніжинського району Чернігівської області та 21-26 січня 2016 року Ніжинською міською радою Чернігівської області винесені рішення, якими внесено зміни до Положень про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до яких: знижено ставки податку і встановлено останні на рівні - 0,5 - 1% мінімальної заробітної плати, встановленої на 2 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування; розширено перелік об'єктів нерухомого майна, які не є об'єктом оподаткування; доповнено пункти 8.1. підпунктами «ґ» наступного змісту: за наявності у власності платника податку об'єкта (об'єктів) житлової нерухомості, у тому числі його частки, що перебуває у власності фізичної чи юридичної особи - платника податку, загальна площа якого перевищує 300 квадратних метрів (для квартири) та/або 500 квадратних метрів (для будинку), сума податку, розрахована відповідно до підпунктів «а»-«г» цього підпункту, збільшується на 25000 гривень на рік за кожен такий об'єкт житлової нерухомості (його частку) (а.с.11-16).

При цьому, суд наголошує, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів щодо скасування вищевказаних рішень у адміністративному або судовому порядку, що, у свою чергу, свідчить про їх чинність, на момент винесення відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

У свою чергу, за змістом пункту 266.7.1. пункту 266.7. статті 266 ПК України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості.

Оскільки, позивач є власником житлових будинків, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1 загальною площею 708,06 кв.м., що перевищує 500 кв.м. (для будинків), то він зобов'язаний сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальну суму 32795,76 грн.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що обчислення суми податків на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, здійснювалось відповідачем згідно рішень Липоворізької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 18.01.2016 та Ніжинської міської ради Чернігівської області від 21-26 січня 2016 року № 4-6/2016, якими було запроваджено більш м'який податковий режим, а саме ставки податку на рівні 0,5 - 1% розміру мінімальної заробітної плати замість ставки у 2% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої попередніми рішення вищевказаних органів місцевого самоврядування.

У свою чергу, рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява № 39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та № 37943/06), які, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягають застосуванню судами як джерела права, було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

При цьому, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків такого платника, суд зазначає, що при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень Головне управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області діяло правомірно, врахувавши рішення місцевих рад, які передбачають для платника податків більш м'який податковий режим.

Водночас, судом не приймаються до уваги посилання позивача як у адміністративному позові, так і у судовому засіданні на той факт, що, у відповідності до підпункту 12.3.4. пункту 12.3. статті 12 ПК України, норми рішень Липоворізької сільської ради Ніжинського району Чернігівської області від 18.01.2017 та Ніжинської міської ради Чернігівської області від 21-26 січня 2016 року № 4-6/2016 повинні бути застосовані відповідачем у 2017 році, а сплата податків, за визначеними у вищевказаних рішеннях ставками, повинна відбуватись у 2018 році, з огляду на наступне.

Так, положеннями підпункту 12.3.4. пункту 12.3. статті 12 ПК України передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Разом з тим, пунктом 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 24.12.2015 № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

При цьому, як зазначалось судом вище, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.5.1. пункту 266.5. статті 266 ПК України).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у Чернігівській області правомірно у 2017 році винесені податкові повідомлення-рішення №№ 99800-13, 99801-13, якими нараховано позивачу податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік, на загальну суму 32795,76 грн.

Також, суд вважає безпідставним і посилання ОСОБА_1 на той факт, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення суперечать принципу стабільності податкового законодавства України, викладеному у пункті 4.1.9. статті 4 ПК України, оскільки у відповідності до Закону України від 21.12.2016 № 1797-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» установлено, що у 2017 році на рішення органів місцевого самоврядування, які прийняті на виконання Закону України від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII, не поширюються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 цього Кодексу.

За таких обставин та з урахуванням того факту, що, при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, відповідач керувався нормами чинного ПК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання їх протиправними і скасування та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

При цьому, суд зазначає, що, у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Однак, вказані положення не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 та частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Падій