Справа № 820/2049/17
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 р.Справа № 820/2049/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Русанової В.Б.

Суддів: Присяжнюк О.В. , Курило Л.В.

за участю секретаря судового засідання Дудка О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2017р. по справі № 820/2049/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду першої інстанції з позовом в якому з урахуванням уточнень просив скасувати:

- рішення Державної міграційної служби від 21.04.2017р. № 26-17;

- наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 28.12.2016 року № 205;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2017р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 10, ч. 3 ст. 159 КАС України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, не врахування інформації щодо країни походження, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відповідачем подано заперечення на апеляційну скаргу в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а прстанову суду - без змін.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.12, ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалося.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши докази по справі, заперечення на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

08.12.2016р. позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою-анкетою № 46 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 42-50)

Позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1. народився у м. Аль-Тафіля, є громадянином Йорданії, за походженням йорданець, за національністю - араб, християнин за релігійними переконаннями, змінив в 2016р. іслам на православ"я, вперше прибув в Україну 15.09.2006р. на підставі освітньої візи. З 2007-2008р. навчався на підготовчому факультеті, потім вступив до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, з якого у 2013р. був відрахований. У 2015р. зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_3 переїхав до м. Харкова, де з листопада 2015р. до теперішнього часу працює за договором в ресторані " 4 сезона" поваром-кальянщиком.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач на території України перебував нелегально, до органів міграційної служби України звернувся вперше, до органів міграційних служб інших країн не звертався.

Причиною залишення країни громадянської належності позивач зазначив навчання в Україні, де навчався в Вінницькому національному медичному університеті ім. Пирогова, в подальшому змінив віросповідання , зараз мешкає з дружиною, та з цих підстав не може повернутися, не бажає повернутися додому, залишити дружину та не бажає щоб його вбили.

За наслідками поданої заяви відповідач провів з позивачем співбесіди, про що свідчать протоколи. (а.с. 58-68)

У ході розгляду матеріалів відповідачем встановлено, що на момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебував на території України нелегально, стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення ПН МХК 115924 від 22.11.2016р.

Також 14.08.2015р. Вінницьким міським судом Вінницької області по справі № 127/18785/15-а прийнято постанову щодо примусового видворення за межі території України громадянина Йорданії ОСОБА_1 у країну походження. Зазначене судове рішення набрало законної сили. (а.с. 74)

Про наявність постанови суду позивачу було відомо, але приховано ним під час звернення до ГУ ДМС України в Харківській області.

28.12.2016р. ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області підготовлено висновок та видано наказ № 205 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Йорданії ОСОБА_1. (а.с. 76-83)

За наслідками оскарження позивачем зазначеного наказу, Державною міграційною службою України 21.04.2017р. прийнято рішення № 26-17 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу направлено повідомлення. (а.с. 84-86,92-93)

Позивач вважаючи рішення протиправними звернувся до суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі діяли правомірно, в межах повноважень та у спосіб встановлений законом, судом не встановлено доказів на підтвердження наявності підстав для набуття позивачем статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

Відповідно п.13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 зазначеного Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Пленум Вищого адміністративного суду України також звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем не доведено перед судом наявність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Однак, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення міграційною службою.

У своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.212.2016 заявник зазначив, що залишив країну походження, тому що мав на меті навчання в Україні, а на цей час змінив віросповідання та побоюється , що його можуть вбити.

Проте під час проведення співбесіди позивач не надав жодних даних, що підтверджували б факт переслідування в країні його походження осіб, які прийняли християнство.

Колегія суддів зазначає, що інформація, яку надає іноземець щодо наявної небезпеки його життю ґрунтується лише на суб'єктивних твердженнях та не має жодних документальних підтверджень.

Крім того, заявник не намагався скористатися можливістю внутрішнього переміщення, і одразу виїхав з країни походження, тим самим знехтувавши можливістю переміщення всередині країни для уникнення загрози своєму життю та безпеці.

Аналіз матеріалів особової справи іноземця в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявник не обґрунтував неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що в обґрунтування позовних вимог громадянином Йорданії було надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання громадянина Йорданії позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту четвертого частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідачем були перевірені доводи позивача та не встановлено документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне покладення судом на позивача обов'язку надати докази в підтвердження наявних у нього побоювань повернутися в країну походження, колегія суддів зазначає наступне.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1)знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2)наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3)побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Позивачем ні під час співбесіди, ні в суді не зазначено на чому ґрунтуються його побоювання щодо переслідування осіб, які змінили віросповідання в Йорданії, він не послався на досвід будь-яких осіб, зокрема рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи.

В матеріалах справи відсутні, а до суду та до ГУДМС в Харківській області при розгляді заяви-анкети позивача про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не надані докази переслідування ОСОБА_1 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань не ґрунтується на очевидних фактах та є перебільшеними.

В поясненнях викладених у протоколі співбесіди від 13.12.2016р. позивач зазначає, що інших загрози його життю та здоров'ю, окрім побоювання загрози свого батька - відсутні. (а.с. 61)

Також відсутні докази того, що ОСОБА_1 був змушений прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що позивач не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки спільний кордон між Україною та Королівством Йорданія відсутній, а такими особами визнаються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п. 14 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

З наданих під час проведення співбесіди пояснень позивача вбачається, що він виїхав з країни за своїм національним паспортом, без будь-яких перешкод з боку державних органів та недержавних угрупувань, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування з боку державних органів країни.

Щодо релігійних переконань під час співбесіди ОСОБА_1 зазначив, що розібрався в православній релігії та прийняв православ'я. У протоколах співбесіди позивач зазначає, що про християнство він знав ще з дитинства, зі школи мав християнських друзів, що свідчить про відсутність утисків до християн з боку мусульманського оточення в місті.

Доводи апелянта про те, що він виявляє побоювання повертатися до країни походження Королівство Йорданія, оскільки він зрікся ісламу та став православним християнином, за що родичі можуть вбити його, не підтверджені належними та допустимими доказами відповідно до вимог ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а відтак не приймаються судом до уваги.

Колегія суддів зазначає, що наведена в апеляційній скарзі інформація щодо ситуації у країні походження не свідчить про утиски в країні походження позивача у випадку зміни релігії, крім того відповідачем перевірялися зазначені обставини. Крім того колегія суддів зазначає, що будь -яка інформація може враховуватись судом лише у сукупності з іншими доказами по справі. Окрім цього, при наданні пояснень під час співбесіди позивач зазначив, що жодного разу у країні походження не зазнавав фізичного насилля за ознаками раси, національності, релігії, політичних поглядів та пояснив, що побоюється повернення на батьківщину виключно через осуд членів сім'ї, які залишились в Йорданії, внаслідок зміни ним релігії.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави вважати, що заявник у разі повернення до країни походження може зіткнутися з реальною небезпекою переслідувань або жорстокого поводження за ознакою своєї релігійної приналежності.

Таким чином, суд зазначає, що серед фактів, повідомлених заявником, немає підстав для набуття статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З урахуванням зазначених обставин та норм матеріального і процесуального права, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про правомірність оспорюваних рішень, оскільки, в даному випадку, відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які б давали підстави визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої та не дають підстави вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального та права, які регулюють спірні правовідносини, та процесуального права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надані докази, які є у справі, були оцінені колегією суддів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Крім того, було оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, що відповідає вимогам ст.86 КАС України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст.200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2017р. по справі № 820/2049/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Русанова В.Б.
Судді Присяжнюк О.В. Курило Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 12.10.2017 р.