Справа № 826/16039/15
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

10 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Кузьмишина О.М., Пилипенко О.Є.

Секретар судового засідання: Хаврат О.О.

За участі представників:

позивача: ОСОБА_2;

відповідача: Іскоростенська С.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.07.17р. у справі №826/16039/15 за позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, зміни підстав формулювання підстав звільнення

у с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 1138/к в частині зазначеної у ньому причини її звільнення - «за порушення присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» та дати її звільнення « 16 квітня 2015 року»;

змінити формулювання причин звільнення її з роботи з Міністерства юстиції України із «звільнити із займаної посади за порушення присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» на «звільнити із займаної посади за власним бажанням відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України»;

змінити дату її звільнення з роботи з Міністерства юстиції України з 16 квітня 2015 року на день прийняття рішенням суду;

стягнути з Міністерства юстиції України на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.07.17р. адміністративний позов задоволено частково: змінено пункт перший наказу Міністерства юстиції України №1138-к від 16.04.15р., виклавши його у наступній редакції: «Звільнити ОСОБА_5 з посади заступника директора департаменту - начальника Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства Міністерства юстиції України за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України з 14.04.15р.».

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що звільнення Позивача за порушення Присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства України; підставою для звільнення Позивача за вказаною нормою слугували висновки службового розслідування, які не спростовані ОСОБА_5 Також апелянт вказав на порушення Позивачем строку звернення до суду без поважних на те причин.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник Позивача заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив суд врахувати, що правомірність прийняття відповідачем наказу № 1138/к про звільнення Позивача на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» є предметом оскарження у іншій справі №826/16040/15, провадження у якій на даний час зупинено.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як свідчать обставини справи та установлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 проходила публічну службу на посаді заступника директора департаменту - начальника Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства Міністерства юстиції України.

Позивачем засобами поштового зв'язку подано заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 30.03.15р., у зв'язку з неможливістю продовжувати виконувати роботу. Вказана заява надійшла на адресу відповідача - 30.03.15р., що не заперечується сторонами.

Наказом Міністерства юстиції України від 16.04.15р. №1138 ОСОБА_5 звільнено з посади заступника директора департаменту - начальника Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства за порушення Присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу».

Підставою для прийняття наказу стали матеріали службової перевірки, акт службового розслідування, пояснення ОСОБА_5

Не погоджуючись з підставами звільнення з державної служби, Позивач звернулась з даним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення норм трудового законодавства відповідачем незаконно звільнено Позивача на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу», не розглянувши заяву про звільнення з державної служби за власним бажанням.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належним захистом порушеного права Позивача є зміна формулювання підстав звільнення державної служби, що не потребує необхідності скасування наказу про звільнення, оскільки Позивачем самостійно, за власною ініціативою реалізовано своє право на припинення трудових відносин, факт наявності вимушеного прогулу відсутній, а тому підстав для стягнення середнього заробітку не має.

Постанова суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог Позивачем не оскаржується.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Законом України від 16.12.93р. № 3723-XII «Про державну службу» (надалі Закон № 3723-XII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) врегульовано відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Відповідно до статті 11 Закону № 3723-XII державні службовці, зокрема, мають право користуватися правами і свободами, які гарантуються громадянам України Конституцією і законами України.

Як свідчать обставини справи, відповідачем не розглядалась подана позивачем заява про звільнення за власним бажанням з 30.03.15р. на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з неможливістю продовжувати виконувати роботу, натомість наказом Міністерства юстиції України від 16.04.15р. №1138 ОСОБА_5 звільнено з посади заступника директора департаменту - начальника Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства за порушення Присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу».

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закону № 3723-ХІІ.

Разом з тим, загальні підстави передбачені Кодексом законів про працю України.

Так, відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до п. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Статтею 39-1 КЗпП України передбачено, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Як зазначає відповідач, ним не було розірвано трудовий договір з Позивачем, оскільки ОСОБА_5 продовжувала виконувати свої обов'язки 15 та 16 квітня 2015 року та не наполягала на її звільненні.

Разом з тим, такі доводи не відповідають фактичним обставинам справи.

Згідно табелю обліку робочого часу працівників Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства Міністерства Юстиції України за квітень 2015 року заступник начальника управління - начальник відділу ОСОБА_5 з 01.04.2015 року по 14.04.2015 року перебувала на лікарняному, 15 та 16 квітня 2015 року зазначено як робочі дні, відповідно в табель внесено відомості про 2 дні явок Позивача на роботу.

Позивач під час розгляду справи повідомила, що 15 квітня 2015 року вона прийшла на роботу забрати свої речі, так як вважала себе звільненою відповідно до раніше поданої нею заяви з 13.04.2015 року. Будь - яких доручень 15.04.2015 року від свого керівника вона не отримувала, документів на неї не розписували та вона їх не виконувала.

Судом першої інтастанції як свідка було допитано головного спеціаліста Департаменту конституційного, адміністративного та процесуального законодавства ОСОБА_6, яка повідомила, що 2 рази протягом місяця вона складає табель використання робочого часу за усним дорученням свого керівника на підставі інформації, що надає в телефонному режимі відділ кадрів та бухгалтерія. Вона особисто надану їй інформацію не перевіряє, лише вносить в табель робочого часу відомості, що їй надано зазначеними відділами.

Судом першої інстанції також установлено, що 15 та 16 квітня 2015 року обов'язки начальника Управління конституційного та адміністративного законодавства Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства виконувала ОСОБА_7, - заступник начальника відділу.

Під час допиту судом першої інстанції у якості свідка ОСОБА_7, установлено, що після виходу з відпустки, з середини квітня 2015 року (по табелю робочого часу з 14.04.2015 року), вона виконувала обов'язки керівника управління, оскільки її повідомили про звільнення її безпосереднього керівника ОСОБА_5 з посади. Позивача на роботі вона не бачила.

Відповідно до ст.ст. 69, 70, 77 КАС України, показання свідка - є джерелом доказів, тобто фактичними даними, на підставі яких суд встановлює обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Показання свідка - це один із найважливіших засобів доказування в адміністративному процесі, з якого суд одержує відомості про обставини справи.

Згідно довідки б/д, б/н заступника директора Департаменту конституційного, адміністративного та соціального законодавства - начальника управління конституційного та адміністративного законодавства - ОСОБА_8, в управлінні не виявлено документів виконаних ОСОБА_5 15 та 16 квітня 2015 року.

На вимогу суду відповідних документів виконаних Позивачем у спірний період часу відповідачем не надано.

Разом з тим, вимоги трудового законодавства вказують на те, що ст. 38 КЗпП зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.

Тобто, розгляд власником заяви особи про її звільнення за власним бажанням є пріоритетним по відношенню до інших підстав передбачених КЗпП України та Законом №3723-XII.

У такий спосіб, держава гарантує особам право заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, що закріплено у ст. 43 Конституції України.

Втім, звільнивши Позивача за пунктом 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу», без розгляду заяви про звільнення за власним бажанням, відповідачем порушено право ОСОБА_5 на вільний вибір гарантоване Конституцією України.

Доводи апелянта про те, що звільнення за власним бажанням унеможливлене у зв'язку з проведенням службового розслідування відносно Позивача згідно наказу відповідача від 17.03.2015 року № 535/к не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують обов'язку власника звільнити працівника у строки, про які працівник просить, а також за наявності інших поважних причин відповідно до ст. 38 КЗпП. Окрім того, матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивача із наказом про проведення службового розслідування від 17.03.2015 року № 535/к та результатами такого розслідування; на вимогу апеляційного суду таких доказів відповідачем не подано.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином, встановивши, що звільнення проведено незаконно, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причин відповідно до статей 38 чи 39 КЗпП України.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Отже, враховуючи те, що Позивач не бажає продовжувати перебувати на державній службі та зверталась до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням (дана заява відповідачем розглянута не була) колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для зміни формулювання причини припинення державної служби Позивача відповідно до частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням.

Доводи апелянта про те, що Позивачем не спростовані висновки службового розслідування, що слугували підставою для прийняття наказу Міністерства юстиції України № 1138/к про звільнення з посади за порушення Присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» не заслуговують на увагу, оскільки є предметом доказування у іншій справі №826/16040/16.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги в частині пропуску Позивачем строку звернення до суду.

Наслідки пропущення строків звернення до суду регламентовані ст. 100 КАС України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

У даному випадку, судом першої інстанції надано правову оцінку строкам звернення Позивача до суду, про що постановлено вмотивовану ухвалу від 26.07.17р. Таким чином, підстави для залишення позову без розгляду - відсутні.

Вище вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

у х в а л и в:

апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.07.17р. у справі №826/16039/15 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.07.17р. у справі №826/16039/15- без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до вимог КАС України.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді : Кузьмишина О.М.

Пилипенко О.Є.

Повний текст ухвали складений: 12.10.17р.

Головуючий суддя Шелест С.Б.

Судді: Кузьмишина О.М.

Пилипенко О.Є.