Справа № 823/590/17
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/590/17 Головуючий у 1-й інстанції: Рідзель О.А. Суддя-доповідач: Пилипенко О.Є.
У Х В А Л А

Іменем України

10 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного агентства рибного господарства України, третя особа - Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року позивач - ОСОБА_2, звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного агентства рибного господарства України, третя особа - Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області, в якому просив:

визнати наказ Державного агентства рибного господарства України від 22.03.2017 №27-ТО «Про звільнення ОСОБА_2.» протиправним;

скасувати наказ Державного агентства рибного господарства України від 22.03.2017 №27-ТО «Про звільнення ОСОБА_2.»;

поновити ОСОБА_2 на посаді начальника Управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області;

стягнути з Державного агентства рибного господарства України середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу починаючи з 24.03.2017 року.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддя-доповідача, учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2017 року без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність прийняття наказу про звільнення позивача, а саме звільнення було проведено із дотриманням порядку, позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з наявних матеріалів справи, позивач згідно з наказом Державного агентства рибного господарства України від 26.11.2013 року № 95-ТО з 26.11.2013 року призначено на посаду начальника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області з посадовим окладом згідно штатного розпису, як такого що успішно пройшов стажування.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року №894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства»(із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2016 року №86) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Держрибагентства за переліком згідно з додатком 1 (пункт 1 постанови), правонаступником майна територіальних органів Держрибагентства, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, є Держрибагентство (пункт 3 постанови).

30 листопада 2015 року Державним агентством рибного господарства України прийнято наказ № 369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України», яким, крім іншого, передбачено: ліквідувати до кінця 2015 року як юридичні особи публічного права територіальні органи Державного агентства рибного господарства України згідно з Додатком №1 (п.1); утворити комісії з ліквідації територіальних органів Державного агентства рибного господарства України та затвердити голів комісій (п.2), в тому числі і Комісію з ліквідації Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області; затвердити орієнтовний план заходів, пов'язаних із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п.3); попередити начальників та заступників начальників територіальних органів про наступне вивільнення у зв'язку із ліквідацією територіальних органів Державного агентства рибного господарства України (п.4).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області, на момент розгляду справи у суді, перебуває у стані припинення у зв'язку з ліквідацією з 09.12.2015 року.

Як встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами, позивача було ознайомлено з попередженням про його подальше вивільнення 16.12.2015 року.

13.05.2016 року Черкаською обласною державною адміністрацією було погоджено звільнення позивача із займаної ним посади начальника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області.

16.06.2016 року відповідне погодження було також надано Міністерством аграрної політики та продовольства України.

Листом від 02.02.2017 року №1-10.2-16/552/17 відповідач запропонував позивачеві призначення (в порядку переведення) на вакантну посаду в Державному агентстві рибного господарства України - головного спеціаліста сектору державних закупівель Управління з питань державної власності, економічного розвитку та державних закупівель.

Про одержання вказаної пропозиції свідчить відповідь надана позивачем листом від 09.02.2017 року.

Проте, як зазначив позивач в своєму листі від 09.02.2017 року відповідач зобов'язаний запропонувати позивачеві всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації з урахуванням освіти та досвіду трудової діяльності, а не лише посаду головного спеціаліста сектору державних закупівель Управління з питань державної власності, економічного розвитку та державних закупівель Державного агентства рибного господарства України.

22.03.2017 року згідно наказу №27-ТО позивача звільнено з 23.03.2017 року з посади начальника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області у зв'язку з ліквідацією Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області як юридичної особи публічного права відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Копію наказу Держрибагентства від 22.03.2017 року №27-ТО «Про звільнення ОСОБА_2.» було направлено позивачеві листом від 22.03.2017 року № 2-10.2-16/1538-17, а також листом від 22.03.2017 року № 2-10.2-19/1539-17 було повідомлено позивача про його звільнення згідно із вказаним наказом та запропоновано прибути до Управління роботи з персоналом Держрибагентства України за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 45а, каб. 3 для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки, або надіслати заяву на адресу Держрибагентства України щодо згоди на отримання трудової книжки поштою.

Зазначену інформацію та відомості щодо оскаржуваного наказу було повідомлено позивачеві також і в телефонному режимі, що визнає і сам позивач.

Крім того, суд зазначає, що копію оскаржуваного наказу надано позивачем до Черкаського окружного адміністративного суду на виконання ухвали від 14.04.2017 року про залишення позовної заяви без руху з метою усунення її недоліків.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач до Управління роботи з персоналом Держрибагентства України щодо отримання своєї трудової книжки не звертався, згоди на її отримання відповідачеві не надавав.

Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Обговорюючи правомірність вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII) цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч. 3 статті 87 Закон №889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Одночасно, суд наголошує, що позивача було призначено на посаду начальника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області як такого, що успішно пройшов стажування.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як-от: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому, вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття ліквідації юридичної особи та порядок її ліквідації міститься в ст. ст. 80, 104, 110, 111 Цивільного кодексу України, ст. ст. 62-66, 79-92 Господарського кодексу України, ст. ст. 1-22 Закону України «Про господарські товариства».

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 64 Господарського кодексу України).

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 104, 105, 110 Цивільного кодексу України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов'язків до інших осіб.

Отже, при ліквідації юридичної особи її права та обов'язки не переходять до іншої юридичної особи.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 11.07.2012 у справі № 6-65цс12.

Одночасно, щодо посилання позивача на висновки, викладені Національним агентством України з питань державної служби в листах від 20.04.2016 року №2060/10-16, від 16.02.2016 року №693/10-16 та від 20.01.2016 року №250/10-16 про неможливість застосування до спірних правовідноси6н норм Цивільного кодексу України, суд зазначає про таке.

Вказані листи Національного агентства України з питань державної служби носять лише рекомендований характер, та не містять нормативних приписів.

Як вказує Верховний Суд України в п.19 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з вимог законодавства про працю та із змісту Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 звільнення працівників у зв'язку із скороченням чисельності або штату може вважатися правомірним тільки при одночасному дотриманні роботодавцем наступних умов: скорочення чисельності або штату дійсно мало місце; роботодавець дотримався норм законодавства щодо вивільнення працівників, що підтверджується належними доказами.

Згідно роз'яснення Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» вказано, що, скорочення чисельності та скорочення штату - це різні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.

Окрім того, зазначено порядок дій при змінах в організації виробництва і праці: видати відповідний наказ про внесення змін в організацію виробництва і праці, в якому розкривається зміст цих змін; скласти і затвердити в установленому порядку новий штатний розпис (або зміни до нього); видати наказ, яким уповноважити відділ кадрів або інший відділ підприємства, на який покладено здійснення функції відділу кадрів (далі - відділ кадрів), провести необхідні заходи в зв'язку із вивільненням працівників.

Виходячи із зазначеного, вбачається, що при скороченні чисельності відбувається скорочення штату, оскільки зміна чисельності працівників відображається відповідним чином у штатному розписі.

Відповідно до наказу Головного управління державної служби України «Про затвердження нової редакції Порядку підготовки організаційних документів в Головному управлінні державної служби України та його територіальних органах» від 27 жовтня 2006 року №356, штатний розпис - це перелік посад в установі (організації) із зазначенням їх кількості і розмірів посадових окладів.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України, за змістом якої підприємство має право самостійно, тобто без погодження з виборним органом первинної профспілкової організації або іншим представницьким органом найманих працівників, поряд з визначенням організаційної структури, установлювати чисельність і штатний розпис.

Згідно листа Мінпраці від 07.04.2011 року № 114/06/187-11 вбачається, що протягом року роботодавець має право у будь-який час внести зміни до штатного розпису, зокрема: у разі здійснення структурної перебудови підприємства, наприклад, створенні нових або ліквідації наявних структурних підрозділів; у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, внаслідок чого змінюються розміри оплати праці, розряди, класи, назви професій, посад; за потреби ввести додатково певні посади (професії) чи, навпаки, вивести, виходячи з потреб виробництва, певну кількість штатних одиниць.

Кількість і періодичність змін до штатного розпису протягом року законодавством не обмежується, а будь-які зміни, що його стосуються здійснюються лише на підставі наказу по підприємству.

Отже, за певних обставин власник або уповноважений ним орган може (а інколи змушений) змінювати чисельність або штат працівників шляхом скорочення, виведення, або введення посад. Чинним законодавством передбачено, що власник або уповноважений ним орган має право в будь-який час вносити зміни до штатного розпису. Вони можуть бути наслідком структурної перебудови підприємства, змін в організації виробництва і праці (стосовно розмірів оплати праці, розрядів і найменування посад і професій), запровадження або скасування посад, професій, встановлення доплат (надбавок), тощо.

Причому, власник на свій розсуд має право визначати чисельність працівників певної спеціальності та кваліфікації, чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, одночасно приймаючи рішення про прийняття на роботу працівників іншої спеціальності та кваліфікації, збільшити чисельність інших посад, з додержанням правила щодо переведення скорочених працівників на іншу роботу за наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівників.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, до 23.03.2017 року позивач обіймав посаду начальника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області.

Згідно із ч. 5 ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 року № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI) керівники та заступники керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівником центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади.

Кандидатури на посади керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади погоджуються з головами місцевих державних адміністрацій, якщо інше не передбачено законом.

Інші державні службовці територіальних органів центрального органу виконавчої влади призначаються на посади та звільняються з посад керівниками територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

Працівники територіальних органів центрального органу виконавчої влади приймаються на роботу та звільняються з роботи керівниками територіальних органів центрального органу виконавчої влади.

Структуру територіальних органів центрального органу виконавчої влади затверджує керівник центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади.

Штатний розпис та кошторис територіальних органів центрального органу виконавчої влади затверджує керівник центрального органу виконавчої влади (ч. 6 ст. 21 Закону № 3166).

Судом встановлено, що територіальний орган Держрибагентства - Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області було утворено як юридичну особу публічного права на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 07.12.2011 року № 1263 «Про утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства» від 30.09.2015 року №894 ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Держрибагентства, в тому числі, Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області.

Пунктом 3 цієї постанови встановлено, що правонаступником майна територіальних органів Державного агентства рибного господарства, що ліквідуються є зазначене Агентство.

Крім того, наказом Державного агентства рибного господарства України №369 «Про ліквідацію територіальних органів Держрибагентства України» від 30.11.2015 року передбачена ліквідація до кінця 2015 року територіальних органів Державного агентства рибного господарства України, утворення комісії з ліквідації цих органів.

Таким чином, Держрибагентство не є правонаступником прав та обов'язків ліквідованих юридичних осіб (територіальних органів).

У пункті 6 Порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року № 1074 (далі - Порядок № 1074) зазначено, що права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України

Однак, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року № 894 ліквідується не сам орган державної влади, а його територіальні органи. Крім того, територіальні органи виконували частину делегованих Держрибагентством функцій і в зв'язку з ліквідацією, функції Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області не передаються жодному органу.

Отже, посилання позивача на те, що Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області реорганізується та його функції переходять до новоутвореного органу є хибним.

Крім того, згідно Положення Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області, затвердженого наказом Державного агентства рибного господарства України від 19.04.2012 № 223 (далі - Положення № 223) Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області є територіальним органом Державного агентства рибного господарства України, який діє у складі Держрибагенства України і йому підпорядковується. Також у Положенні № 223 зазначено, що Черкасиробоохорона є правонаступником Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області.

Відповідно ж до Положення про Управління Державного агентства рибного господарства у Черкаській області, затвердженого наказом Державного агентства рибного господарства України від 15.07.2016 року № 229 (далі - Положення № 229), про Управління Державного агентства рибного господарства у Черкаській області є територіальним органом Державного агентства рибного господарства України, діє у складі Держрибагенства України як відокремлений структурний підрозділ і йому підпорядковується. Посилання на правонаступництво Управлінням Державного агентства рибного господарства у Черкаській області в Положенні № 229 - відсутнє.

Крім того, судом досліджено надані відповідачем штатні розписи і структури Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області та Державного агентства рибного господарства України, а також враховано, що згідно чинного законодавства України штатні розписи Управління Державного агентства рибного господарства у Черкаській області будуть затверджені його керівником, якого буде призначено за результатами конкурсу і за відповідними погодженнями.

Також за змістом вказаних документів, на момент звільнення позивача було ліквідовано посаду начальника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області.

Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність відповідачем факту проведення ліквідації Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області.

При вирішенні питання чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України , суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення працівників у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Тобто, обов'язок власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові перед звільненням переведення на іншу роботу має місце виключно у разі наявності можливості здійснити таке переведення. Враховуючи, що ліквідація установи передбачає фактичну ліквідацію всіх посад цієї установи, можливість здійснити таке переведення при ліквідації установи відсутня.

Зазначене підтверджується і статтею 42 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що з'ясування наявності або відсутності у працівників певних переваг здійснюється при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (у даному випадку не передбачено з'ясування таких переваг у працівників при ліквідації установи).

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівники не вправі вимагати поновлення їх на роботі на новоутвореному підприємстві, якщо їх не було переведено туди в установленому порядку.

Одночасно, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону № 889 державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу: на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі, в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Частиною 1 статті 51 Закону № 889 посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на такі групи оплати праці: до групи 1 належать посади керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 2 належать посади перших заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 3 належать посади заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 4 належать посади керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 5 належать посади заступників керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 6 належать посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, їх заступників і прирівняні до них посади; до групи 7 належать посади головних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 8 належать посади провідних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 9 належать посади спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади.

Звільнення за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України можливе лише за умови, якщо працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, на підставі вище викладеного, з урахуванням того, що посада, яку обіймав позивач, відноситься до 4 групи та з огляду на те, що у 2007 році позивач здобув кваліфікацію економіста-маркетолога, отримавши диплом ЗАТ «Вищий навчальний заклад «Київський гуманітарний інститут» при попередженні позивача про його звільнення йому було запропоновано іншу наявну вакантну посаду у відповідності до його кваліфікації - головного спеціаліста сектору державних закупівель Управління з питань державної власності, економічного розвитку та державних закупівель у Держрибагенстві України.

У відповідача відсутні повноваження щодо можливості запропонувати позивачеві інші вакантні посади у Держрибагенстві України, призначення на які відбувається за конкурсом, оскільки його призначено на посаду за результатами стажування.

Крім того, суд зазначає, що призначення на посади начальників та заступників начальників Управлінь Державного агентства рибного господарства в областях, Азовському та Чорноморському басейновому управліннях Державного агентства рибного господарства, а також Управлінні Державного агентства рибного господарства у м. Києві та Київській області здійснюється виключно на підставі конкурсу та за відповідними погодженнями. Призначення на інші посади у вказані структурні підрозділи Державного агентства рибного господарства України здійснюється виключно керівниками цих підрозділів.

Разом з тим, позивач не скористався своїм правом щодо участі у конкурсі на заміщення вакантних посад, зокрема, посад начальника або заступника начальника у новостворених управліннях Державного агентства рибного господарства.

Отже, позивач в своєму позові наполягає на порушенні своїх прав, оскільки він не був переведений на посаду начальника новоутворених структурних підрозділів, без участі у конкурсі на зайняття відповідної посади.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не було порушено прав позивача при прийнятті оскаржуваного рішення щодо звільнення позивача, що виключає правові підстави для поновлення позивача на посаді.

Щодо посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 17.10.2011 року у справі №21-237а11, суд зазначає про таке.

Згідно вказаної постанови від 17.10.2011 у справі №21-237а11 Верховний Суд України дійшов до висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Одночасно, Верховним Судом України в цьому рішенні зазначено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Разом з цим, вбачається, що застосування поняття «закон» в даному контексті є значно ширшим, ніж вказівка на нормативно-правовий акт, що має вищу юридичну силу.

Так, Верховний Суд України в інших своїх рішеннях вказує, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

Так, надаючи правову оцінку постанові Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року №894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства» (далі - Постанова №894), як правовому акту, що став підставою для ліквідації територіальних органів Державного агентства рибного господарства України і у тому числі Управління охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області, суд зазначає, що в п. 2 цієї постанови Кабінет Міністрів України постановляє лише погодитися з пропозицією Міністерства аграрної політики та продовольства щодо утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства як структурних підрозділів апарату Агентства.

В п. 3 Постанови №894 установлено, що правонаступником майна, прав та обов'язків територіальних органів Державного агентства рибного господарства, що ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, є зазначене Агентство.

Таким чином, на підставі вищевикладеного вбачається, що в даному випадку відбулась саме ліквідація територіальних органів Державного агентства рибного господарства без правонаступництва. Вказане підтверджується також і іншими висновками суду, викладеними вище.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до абзацу 3 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Судом встановлено, що у відповідача відсутні правові підстави та повноваження щодо переведення позивача до новостворених управлінь Державного агентства рибного господарства, та, зокрема, в Управління Державного агентства рибного господарства у Черкаській області.

З огляду на це, вбачається, що відповідач також позбавлений і повноважень щодо пропонування позивачеві відповідних посад у вказаних новостворених управліннях.

Таким чином, на підставі вищевикладеного та враховуючи, що при застосуванні правових позицій викладених Верховним Судом України в своїх рішеннях необхідно виходити із конкретних обставин кожної справи, суд дійшов до висновку, що позивач витлумачив висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі №21-237а11 всупереч їх точному змісту та без врахування обставин цього спору.

Щодо посилання позивача на те, що державну службу стосовно нього припинено раніше заповнення не менш ніж 30 відсотків вакансій новоутвореного Управління Державного агентства рибного господарства в Черкаській області, суд зазначає про таке.

Відповідно до п. 12 Порядку № 1074 орган виконавчої влади, утворений в результаті реорганізації, здійснює повноваження та виконує функції у визначених Кабінетом Міністрів України сферах компетенції з дня набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення таким органом повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється.

Орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.

Акт Кабінету Міністрів України про можливість забезпечення здійснення утвореним органом виконавчої влади повноважень та виконання функцій органу виконавчої влади, що припиняється, видається після здійснення заходів, пов'язаних з державною реєстрацією утвореного органу виконавчої влади як юридичної особи публічного права, затвердженням положення про нього, структури та штатного розпису його апарату, кошторису та заповненням 30 відсотків вакансій (п. 13 Порядку № 1074).

При цьому, суд зазначає, що зазначені положення стосуються виключно центральних органів виконавчої влади та застосовуються до органів влади, які утворені в результаті реорганізації.

27.01.2016 року Державним агентством рибного господарства України адресовано головам комісій з ліквідації територіальних органів лист № 2-8-16/422-16 «Про звільнення працівників», у якому зазначено, що відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 894 «Питання функціонування територіальних органів Державного агентства рибного господарства України» органи, що ліквідуються, згідно з п. 1 цієї постанови здійснюють функції та повноваження, покладені на зазначені органи, до утворення територіальних органів як структурних підрозділів апарату Держрибагентства; з огляду на наведене, звільнення працівників необхідно відтермінувати і внести відповідні зміни до плану заходів, пов'язаних з ліквідацією територіального органу. Зазначено також, що подальші дії стосовно вивільнення працівників слід здійснювати за умови дотримання трудових прав працівників та за умови заповнення не менш ніж 30% відсотків вакансій новоутворених територіальних органів як структурних підрозділів апарату Держрибагентства і в обов'язковому порядку погоджувати з Держрибагентством.

02.02.2016 року головою комісії з ліквідації Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області прийнято наказ № 3 «Про внесення змін до наказу Черкасирибоохорони від 07.12.2015 року № 54», яким п. 9 Плану заходів з ліквідації Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області викладено у такій редакції: вивільнення (звільнення) працівників здійснювати не раніше ніж через два місяці з дня попередження про вивільнення; за умови дотримання трудових прав працівників; не раніше заповнення не менше ніж 30 відсотків вакансій новоутвореного Управління Державного агентства рибного господарства в Черкаській області та за попереднім погодженням з Держрибагентством».

При цьому суд зазначає, що дія вказаного наказу голови комісії з ліквідації Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області за колом осіб не розповсюджується на посаду, яку обіймав позивач, оскільки питання щодо прийняття, проходження та звільнення з державної служби із посади начальника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства у Черкаській області належить до виключної компетенції саме Державного агентства рибного господарства України.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст.47 Кодексу законів про працю України, суд зазначає про таке.

22.03.2017 року згідно наказу №27-ТО позивача звільнено з 23.03.2017 року з посади начальника Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області у зв'язку з ліквідацією Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Черкаській області як юридичної особи публічного права відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Копію наказу Держрибагенства від 22.03.2017 року №27-ТО «Про звільнення ОСОБА_2.» було направлено позивачеві листом від 22.03.2017 року № 2-10.2-16/1538-17, а також листом від 22.03.2017 року № 2-10.2-19/1539-17 було повідомлено позивача про його звільнення згідно із вказаним наказом та запропоновано прибути до Управління роботи з персоналом Держрибагенства України за адресою: м. Київ, вул. Січових Стрільців, 45а, каб. 3 для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки, або надіслати заяву на адресу Держрибагенства України щодо згоди на отримання трудової книжки поштою.

Зазначену інформацію та відомості щодо оскаржуваного наказу було повідомлено позивачеві також і в телефонному режимі, що визнає і сам позивач.

Крім того, суд зазначає, що копію оскаржуваного наказу надано позивачем до Черкаського окружного адміністративного суду на виконання ухвали від 14.04.2017 про залишення позовної заяви без руху з метою усунення її недоліків.

Проте, доказів того, що позивач до Управління роботи з персоналом Держрибагенства України щодо отримання своєї трудової книжки не звертався, згоди на її отримання відповідачеві не надавав - особи, що беруть участь у справі суду не назвали та не надали.

Одночасно суд наголошує, що позивачем визнається проведення з ним розрахунку при звільненні 23.03.2017 року. Згідно з оскаржуваним наказом позивача звільнено також з 23.03.2017 року.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Таким чином, на підставі вище викладеного суд дійшов до висновку, що посилання позивача на порушення вимог ст. 47 Кодексу законів про працю України спростовуються фактичними обставинами справи, оскільки відповідач вчиняв дії щодо вчасної видачі позивачеві трудової книжки та копії наказу про звільнення як цього вимагає ст. 47 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи, що під час розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про правомірність прийняття наказу про звільнення позивача, а саме звільнення було проведено із дотриманням порядку, позовні вимоги про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені позивачем під час розгляду адміністративної справи є недоведеними та безпідставними та не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію відповідача суд дійшов до висновку, що у задоволені позову слід відмовити повністю.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. В зв'язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до вимог КАС України.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Я.Б. Глущенко

С.Б. Шелест

Повний текст виготовлено 10 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя Пилипенко О.Є.

Судді: Шелест С.Б.

Глущенко Я.Б.