Справа № 826/9242/16
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9242/16 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І.,
Суддя-доповідач: Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Хмарській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (далі - Відповідач) у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України № 04-дц від 31.05.2016 про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення ОСОБА_2;

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_2 на посаді, з якої його було звільнено та поновити класний чин «старший радник юстиції»;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржувану постанову - скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 16.06.1998 ОСОБА_2 був призначений прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні дізнання і досудового слідства Управління нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства Головного управління нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство Генеральної прокуратури м. Києва.

06.08.2015 позивач у зв'язку із зміною структури Генеральної прокуратури України переведений прокурором відділу екстрадиції управління міжнародно-правового співробітництва.

30.05.2016 позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.

31.05.2016 наказом № 04-дц Генерального прокурора України про притягнення до дисциплінарної відповідальності (далі по тексту - оскаржуваний наказ), ОСОБА_2 звільнений з посади, яку обіймав та з органів прокуратури за порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», присяги працівника прокуратури України, правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора з позбавленням класного чина «старший радник юстиції».

Не погоджуючись із вищезазначеним наказом відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що наведені відповідачем у запереченнях на позов докази спростовують доводи позивача, а тому звільнення останнього відповідає нормам чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як встановлено судом першої інстанції з пояснень позивача, починаючи з 16.06.1998 ОСОБА_2 працював в органах прокуратури.

06.08.2015 позивача переведено прокурором відділу екстрадиції управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України (далі по тексту - прокурор).

30.05.2016 ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.

31.05.2016 наказом № 04-дц Генерального прокурора України про притягнення до дисциплінарної відповідальності, ОСОБА_2 звільнений з посади, яку обіймав та з органів прокуратури за порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», присяги працівника прокуратури України, правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора з позбавленням класного чина «старший радник юстиції».

У подальшому 29.09.2016 ОСОБА_2 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України та 10.10.2016 вручено повідомлення від 07.10.2016 про завершення досудового розслідування та відкриття кримінального провадження.

На час притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, а саме: 30.05.2016 та звільнення його з органів прокуратури - 31.05.2016, тривало досудове розслідування під час якого досліджувалися всі обставини дорожньо-транспортної пригоди за участю позивача.

Під час з'ясування зазначених обставин та у ході досудового розслідування ОСОБА_2 заперечував свою причетність до дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 08.10.2013.

Між тим, колегія суддів апеляційної інстанції не надає оцінки доводам сторін, які стосуються дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08.10.2013, оскільки предметом розгляду в даній справі є наказ Генеральної прокурори України № 04-дц від 31.05.2016, і як наслідок його прийняття - звільнення позивача з займаної посади, а не обставини, які мають досліджуватись в рамках кримінального провадження та службового розслідування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Загальними ознаками публічної служби є те, що це професійна діяльність осіб, які її обіймають, що здійснюється на основі Конституції, законів та інших нормативно-правових актів, за змістом полягає у виконанні завдань і функцій держави (органів державної влади), оплачується з державних коштів.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 перебував на публічній службі, тобто державній службі, а саме на посаді прокурора відділу екстрадиції управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, системи прокуратури України регулюється Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», який в спірних правовідносин є спеціальним законом (далі по тексту - Закон №1697) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на момент винесення оскаржуваного наказу).

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закон №1697 прокурор зобов'язаний:

1) виявляти повагу до осіб під час здійснення своїх повноважень;

2) не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом;

3) діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

4) додержуватися правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Закону №1697 прокурора може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з таких підстав:

1) невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків;

2) необґрунтоване зволікання з розглядом звернення;

3) розголошення таємниці, що охороняється законом, яка стала відомою прокуророві під час виконання повноважень;

4) порушення встановленого законом порядку подання декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру;

5) вчинення дій, що порочать звання прокурора і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності органів прокуратури;

6) систематичне (два і більше разів протягом одного року) або одноразове грубе порушення правил прокурорської етики;

7) порушення правил внутрішнього службового розпорядку;

8) втручання чи будь-який інший вплив прокурора у випадках чи порядку, не передбачених законодавством, у службову діяльність іншого прокурора, службових, посадових осіб чи суддів, у тому числі шляхом публічних висловлювань стосовно їх рішень, дій чи бездіяльності, за відсутності при цьому ознак адміністративного чи кримінального правопорушення;

9) публічне висловлювання, яке є порушенням презумпції невинуватості.

Між тим, у вищезазначеній правовій нормі не вбачається підстав притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження як - повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.

Тобто, на момент звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора та внесення оскаржуваного наказу відповідачем, зокрема - 31.05.2016, ще тривало досудове розслідування, а кримінальне провадження відкрито не було.

Таким чином, на момент звільнення позивача, достатньо обґрунтованих та законних підстав стверджувати про порушення ОСОБА_2 вимог Закону України «Про прокуратуру», присяги працівника прокуратури України, правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора з позбавленням класного чина «старший радник юстиції» не було, адже відповідачем службове розслідування не проводилось.

Відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затверджений постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 № 1796-XII (далі по тексту - Дисциплінарний статут), Генеральний прокурор України та підлеглі йому прокурори здійснюють вищий нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів. Важливою передумовою успішного виконання покладених на прокуратуру функцій є компетентність та особиста дисципліна прокурорів і слідчих прокуратури.

Працівники прокуратури повинні мати високі моральні якості, бути принциповими і непримиренними до порушень законів, поєднувати виконання своїх професійних обов'язків з громадянською мужністю, справедливістю та непідкупністю. Вони повинні особисто суворо додержувати вимог закону, виявляти ініціативу в роботі, підвищувати її якість та ефективність і сприяти своєю діяльністю утвердженню верховенства закону, забезпеченню демократії, формуванню правосвідомості громадян, поваги до законів, норм та правил суспільного життя. Будь-які порушення прокурорсько-слідчими працівниками законності та службової дисципліни підривають авторитет прокуратури, завдають шкоду інтересам держави та суспільства (ст.2 Дисциплінарного статуту).

Абзацом 2 ст. 8 Дисциплінарного статуту передбачено, що дисциплінарні стягнення до прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовується за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Відповідно до ст. 9 Дисциплінарного статуту дисциплінарними стягненнями є:

1) догана;

2) пониження в класному чині;

3) пониження в посаді;

4) позбавлення нагрудного знаку «Почесний працівник прокуратури України»;

5) звільнення;

6) звільнення з позбавленням класного чину.

Генеральний прокурор України має право застосовувати дисциплінарні стягнення, зазначені у ст. 9 цього Статуту, в повному обсязі, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті (абз.1 ст. 10 Дисциплінарного статуту).

Статтею 11 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

Отже, в даному випадку, Генеральним прокурором України застосовано до ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з позбавленням класного чину «старший радник юстиції».

Згідно із абз. 1 ст. 12 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення застосовується протягом одного місяця з дня виявлення проступку, не враховуючи часу службової перевірки, тимчасової непрацездатності працівника та перебування його у відпустці, але не пізніше одного року з дня вчинення проступку. Строк проведення службової перевірки не може перевищувати двох місяців.

Між тим, абз. 5 ст. 12 Дисциплінарного статуту визначено, що у разі вчинення працівником діяння, не сумісного з перебуванням на роботі в органах прокуратури, його звільнення проводиться незалежно від часу вчинення проступку.

Як вбачається з матеріалів справи, письмові пояснення у ОСОБА_2 щодо зазначеної дорожньо-транспортної пригоди були відібрані - 17.07.2014 (а.с.44-47).

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції та зазначено представником відповідача в судовому засіданні, службова перевірка (розслідування) причетності ОСОБА_2 до дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 08.10.2013, не проводилась. Зазначене також підтверджується листом заступника начальника ГУ кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури - начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури І. Дзюби від 03.12.2014, який надано позивачем під час судового засідання 11.10.2017 року.

Разом з тим, порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України затверджено Наказом Генеральної прокуратура № 20 від 06.03.2012 (далі по тексту - Інструкція).

Службові розслідування проводяться у всіх випадках скоєння прокурорсько-слідчими працівниками корупційних кримінальних правопорушень, інших ганебних вчинків, вчинення ними або за їх участі дорожньо-транспортних пригод з тяжкими наслідками, порушення вимог щодо інформаційної безпеки, втрати службових документів, зброї та її застосування, за фактами здійснення неправомірного втручання у службову діяльність, посягань на життя, здоров'я, прокурорів і слідчих, а також у випадках їх загибелі (п. 1.1 Інструкції).

Службові перевірки можуть проводитися за іншими фактами недотримання Присяги працівника прокуратури, а також порушень виконавської дисципліни, вчинення дисциплінарних проступків, адміністративних правопорушень, не пов'язаних з корупційними діяннями та ганебними вчинками (п. 1.3 Інструкції).

Пунктом 2 Інструкції встановлено, що метою службових розслідувань та службових перевірок є повне, об'єктивне і всебічне з'ясування обставин надзвичайних подій, ганебних вчинків та правопорушень, скоєних за участі працівників органів прокуратури, виявлення причин і умов, що їм сприяли, зміцнення службової дисципліни та попередження негідних вчинків серед особового складу.

Відповідно до 2.1. Інструкції службові розслідування та службові перевірки проводяться незалежно від проведення стосовно прокурорсько-слідчих працівників адміністративних чи кримінальних проваджень.

Правовими положення п.3 Інструкції передбачено, що Генеральним прокурором України або особою, яка виконує його обов'язки, приймається рішення про проведення службового розслідування чи службової перевірки працівниками Головного управління кадрового забезпечення та внутрішньої безпеки, Головним управлінням організаційного та правового забезпечення та інших підрозділів центрального апарату.

Так, п. 10 Інструкції встановлено, що при проведенні службового розслідування чи службової перевірки повному, об'єктивному і всебічному з'ясуванню підлягають, зокрема, наявність у діянні прокурорсько-слідчого працівника ознак дисциплінарного проступку, адміністративного чи кримінального правопорушення, іншого ганебного вчинку, їх мотиви.

Відповідно до п. 12 Інструкції особа, яка проводить службове розслідування чи службову перевірку, зобов'язана, зокрема, скласти за результатами службового розслідування чи службової перевірки висновок і подати його на затвердження керівнику прокуратури, який призначив розслідування чи перевірку.

Правовими положеннями п. 13 Інструкції встановлено, що у висновку службового розслідування чи службової перевірки зазначаються:

- посада, прізвище, ім'я, по батькові, рік народження, стаж роботи в органах прокуратури та перебування на займаній посаді особи, стосовно якої вони проводилися;

- установлені достовірні відомості щодо обставин, які зазначені у пункті 10 цієї Інструкції;

- обставини, що пом'якшують або обтяжують відповідальність чи знімають з працівника прокуратури безпідставні звинувачення або підозру у скоєнні правопорушення, ганебного вчинку;

- за наявності підстав пропозиції про застосування конкретного виду дисциплінарного стягнення або іншого заходу реагування до особи, стосовно якої проводилося розслідування чи перевірка, вжиті або запропоновані заходи реагування стосовно інших посадових осіб органів прокуратури, пропозиції щодо необхідності прийняття за наслідками розслідування чи перевірки процесуальних рішень, припинення службового розслідування чи службової перевірки або їх продовження, а також пропозиції щодо осіб, на яких необхідно покласти контроль за виконанням прийнятого керівником прокуратури рішення за результатами розслідування чи перевірки.

Рішення про притягнення прокурорсько-слідчих працівників до встановленої законом відповідальності керівник, який призначив розслідування чи перевірку, може прийняти і за відсутності пропозицій про це у висновку розслідування чи перевірки (п. 20.1 Інструкції).

Дисциплінарне стягнення застосовується відповідно до вимог Дисциплінарного статуту прокуратури України не пізніше одного місяця з дня затвердження висновку (п. 20.2 Інструкції).

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем порушено вимоги чинного законодавства, адже службової перевірки (службового розслідування) щодо причетності ОСОБА_2 до подій дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08.10.2013, не проведено, висновок розслідування чи перевірки також останнім не складався, а тому мотиви звільнення позивача з займаної посади, які викладені в оскаржуваному наказі, не підтверджуються належними та допустимими доказами, як того вимагають ст.ст. 69-70 КАС України.

Таким чином, факт порушення ОСОБА_2 правових положень Закону України «Про прокуратуру», присяги працівника прокуратури України, правил прокурорської етики, вчинення дій, що порочать звання прокурора з позбавленням класного чина «старший радник юстиції» Генеральною прокуратурою України не підтверджено.

Крім того, в матеріалах справи не міститься обвинувального вироку суду відносно ОСОБА_2, а тому всі посилання відповідача зазначені в оскаржуваному наказі, які були безпідставно взяті до уваги судом першої інстанції, і які ґрунтуються лише на повідомленні про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, є лише припущеннями.

Посилання суду першої інстанції на правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 №21-403а12 є безпідставними, оскільки в зазначеній справі підставою перегляду були відносини в сфері державної служби, проте як, в даній справі спірні відносини регулюються спеціальним законодавством, зокрема, Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру», Дисциплінарним статутом прокуратури України та Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного наказу № 04-дц про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення ОСОБА_2 було порушено норми чинного законодавства, а тому оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню.

Отже, з огляду на те, що колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що позивача було протиправно звільнено з займаної посади, підлягає задоволенню позовна вимога про поновлення ОСОБА_2 на посаді прокурора відділу екстрадиції управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України починаючи 31 травня 2016 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Як вбачається з довідки № 18-1704 вих.16 від 11.08.2016, середня заробітна плата позивача на момент звільнення за останні 2 календарні місяці становила 16788,32 грн., а середньоденна заробітна плата 780,85 грн. (а.с.33).

Відповідно до пп.1 п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України, від 08.02.1995, № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В даному випадку, час вимушеного прогулу позивача складає - 342 робочих дня за період з 01.06.2016 (наступний день після звільнення) по 11.10.2017 (поновлення на роботі) включно.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що середній заробіток ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу починаючи з 01.06.2016 року по 11.10.2017 року включно становить 267 050, 70 грн. (780,85 грн.*342 дня = 267 050,70 грн.) та підлягає стягненню з Генеральної прокуратури України.

Позовна вимога про поновлення класного чину позивача «старший радник юстиції» не підлягає задоволенню, оскільки законодавством не визначено право адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізуються відповідними суб'єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов'язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, в даному випадку Генеральною прокуратурою України, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскаржуваного наказу відповідно до норм чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 липня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України № 04-дц від 31 травня 2016 про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2.

Поновити ОСОБА_2 на посаді прокурора відділу екстрадиції управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України починаючи 31 травня 2016 року.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 01 червня 2016 року по 11 жовтня 2017 року включно в розмірі 267 050, 70 грн. (двісті шістдесят сім тисяч п'ятдесят гривень 70 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий - суддя: М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Епель О.В.

Карпушова О.В.