Справа № 820/1399/17
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 р.Справа № 820/1399/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Сіренко О.І.

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.06.2017р. по справі № 820/1399/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК"

до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

01 червня 2017 року постановою Харківського окружного адміністративного суду задоволено адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ТДК" до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень.

Скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 24.03.2017 року №, №000050402, № та №.

Стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ТДК" (місцезнаходження: 61024, м.Харків, вул.Гуданова, буд.16, оф.8, код ЄДРПОУ - 32796917) судовий збір у розмірі 48660 (сорок вісім тисяч шістсот шістдесят) грн. 58 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області (61012, м.Харків, вул. Благовіщенська, буд.30, ).

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено докази та неправильно встановлено обставини у справі, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Вважає, що оскаржуване рішення прийнято судом з порушенням п.44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, ст. 3, 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999р. №966-XIV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704.

Зазначає, що позивачем до перевірки не надано достатніх доказів того, що відображені ним в податковому обліку витрати дійсно мали місце за наслідками здійснення реальної господарської діяльності, що такі витрати обумовлені об'єктивними потребами здійснення господарської діяльності та спрямовані на отримання доходу, а також підтверджені належним чином оформленими документами, котрі складаються в звичайних умовах ведення такого виду діяльності. Вказує, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між необхідністю понесення спірних витрат, отриманням внаслідок цього конкретного результату та досягненням завдяки цьому певної економічної мети (ефекту).

Позивач не скористався правом подання заперечень на апеляційну скаргу встановлених статею 191 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "ТДК" перебуває на обліку як платник податків в Київській об'єднаній державній податковій інспекції м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області.

Відповідно до плану-графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання та на підставі наказу від 11.01.2017 р. № 11, виданого ГУ ДФС у Харківській області відповідачем проведена планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "ТДК" () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 р. по 30.09.2016 р.

За висновками перевірки ТОВ фірма "ТДК" порушено:

1) п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755 - ІV (із змінами і доповненнями), п.20 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 р. №1307 "Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної", в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість всього в сумі 120780,0 грн., у т.ч.: за вересень 2016 року в сумі 120780,0 грн.

- зменшена сума від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту (рядок 19) та зменшена сума від'ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21) за вересень 2016 року в сумі 947970,0 грн., за рахунок:

- нарахування податкових зобов'язань по ПДВ у вересні 2016 року на суму 1068750,0 грн. по безоплатно наданим ТОВ НВФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" датчикам тиску п'єзоелектричним в кількості 475 шт. на загальну суму без ПДВ 5343750,0 грн.;

2) пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.п.135.1 ст. 135 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755 - ІV (із змінами і доповненнями), Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 року за №27/4248 зі змінами та доповненнями, п.5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 "Зобов'язання", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 року зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.02.2000 року за №85/4306, п.7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", наказ про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №290 від 29.11.99 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 року за №860/4153, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток всього в сумі 1345815,0 грн., у т.ч.: за 2015 рік в сумі 286200,0 грн., за 1 кв. 2016 р. в сумі 36180,0 грн., за 2 кв. 2016 р. в сумі 35820, 0 грн., за 3 кв. 2016 року 987615,0 грн. за рахунок:

- заниження фінансового результату до оподаткування, визначеного у фінансовій звітності відповідно до національних положень бухгалтерського обліку у рядку 02 Декларації з податку на прибуток за 9 місяців 2016 року в сумі 5343750,0 грн., за рахунок заниження доходу по рядку 01 декларації з податку на прибуток підприємства, внаслідок не включення до його складу безоплатно наданих ТОВ НВФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" датчиків тиску п'єзоелектричних в кількості 475 шт на суму 5343750,0 грн.;

- заниження фінансового результату до оподаткування, визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень бухгалтерського обліку у рядку 02 декларації з податку на прибуток на загальну суму 2133000,0 грн., у т.ч. за 2015 рік в сумі 1590000,0 грн., за 1 кв. 2016 року в сумі 201000,0 грн., за 2 кв. 2016 року в сумі 199000,0 грн., за 3 кв. 2016 року в сумі 143000,0 грн., згідно договору №2 від 08.01.2015 р. та додаткової угоди №1 від 30.11.2015 р. до нього; №4 від 06.01.2016 р. по взаємовідносинам з ФОП ОСОБА_3 (код НОМЕР_1).

За результатами перевірки 13.03.2017 року було складено акт №1021/20-40-14-02-07/32796917 (т.3 а.с.127-188), на підставі якого Головним управлінням ДФС у Харківській області прийнято спірні податкові повідомлення-рішення від 24.03.2017 року:

- №, яким ТОВ фірмі "ТДК" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 1610718,75 грн., з яких 1345815 грн. - основний платіж, 264903,75 грн. - штрафні (фінансові) санкції. (т.3 а.с.219);

- №, яким ТОВ фірмі "ТДК" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 150975,00 грн., з яких 120780 грн. - основний платіж, 30195 грн. - штрафні (фінансові) санкції. (т.3 а.с.218);

- №, яким ТОВ фірмі "ТДК" зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 947970 грн. (т.3 а.с.220);

- №, яким до ТОВ фірми "ТДК" за порушення граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, визначених ст.201 та згідно зі ст.120-1 Податкового кодексу України, а саме за відсутність реєстрації податкових накладних розрахунків коригування на суму ПДВ 1068750,00 грн. застосовано штраф у розмірі 50% у сумі 534375,00 грн. (т.3 а.с.221).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що висновки податкового органу про неправомірність формування податкового кредиту та завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ внаслідок чого занижено суми зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у перевіреному періоді не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Разом з цим суд вважає доведеним факт відповідності сформованих позивачем витрат по господарським операціям з ФОП ОСОБА_3 вимогам діючого законодавства України.

За таких обставин, відповідачем не доведено правомірності мотивів для винесення спірних податкових повідомлень - рішень від 24.03.2017 року №, №, № та №.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 Податкового Кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.2 ст. 198 Податкового Кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Разом з цим згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Таким чином, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (далі ПК України) визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

У відповідності до абзацу першого пункту 201.10 статті 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналізучи вищезазначені норми права, можна дійти до висновку, що для отримання права на податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

За приписами п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином діюче законодавство з питань оподаткування не позбавляє права позивача на віднесення до складу податкового кредиту сум податку, оформленого відповідними податковими накладними, навіть якщо з боку постачальника (продавця) мають місце будь які недоліки оформлення та складення певних товаросупроводжуючих документів або інші порушення вимог податкового законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 27.05.2015 року між ТОВ фірма "ТДК" та ТОВ НПФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" укладено договір комісії № 27/05-1К (т.3 а.с.222-223), за умовами якого комісіонер (ТОВ НПФ "ЕКОСТАР МК ЛТД") зобовязувався здійснити за дорученням комітента (ТОВ фірма "ТДК") одну або декілька зовнішньоекономічних угод з продажу датчиків тиску п'єзоелектричних (далі - товар), в кількості та по ціні, вказаній в специфікаціях до даного договору, які є його додатками та невід'ємною частиною договору.

На виконання умов вказаного договору комісії директор ТОВ фірми "ТДК" (комітент) та директор ТОВ НПФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" (комісіонер) 27.05.2015 року оформили та підписали специфікацію №1 від 27.05.2015 р. про те, що комітент зобовязується передати, а комісіонер прийняти датчики тиску пєзоелектричні в кількості 273 штуки по ціні 11250,00 грн. без ПДВ на загальну суму 3071250,00 грн. без ПДВ, акт приймання-передачі №1 від 29.05.2015 р. щодо передання товару датчики тиску п'єзоелектричні в кількості 273 штуки по ціні 11250,00 грн. без ПДВ на загальну суму 3071250,00 грн., специфікацію №2 від 28.08.2015 р. про те, що комітент зобовязується передати, а комісіонер прийняти датчики тиску пєзоелектричні в кількості 475 штуки по ціні 11250,00 грн. без ПДВ на загальну суму 5343750,00 грн. без ПДВ, акт приймання-передачі №2 від 28.08.2015 р. щодо передання товару датчики тиску пєзоелектричні в кількості 475 штуки по ціні 11250,00 грн. без ПДВ на загальну суму 5343750,00 грн., оборотно-сальдова відомість по рахунку 631 за 01.06.2015 р.-09.07.2015 р., картка рахунку 361 за 01.06.2015 р.-09.07.2015 р., банківська виписка ПАТ "КБ "ПРЕМІУМ", оборотно-сальдова відомість по рахунку 631 за 01.06.2015 р.-15.07.2015 р., банківська виписка ПАТ "КБ ПРЕМІУМ", додаткова угода від 30.12.2015 р. про пролонгацію договору комісії від 27.05.2015 р., митна декларація, підтвердження про перетин кордону, звіт комісіонера №1 від 19.06.2015 р. по договору комісії №27/05-1К від 27.05.2015 р. (т.3 а.с.224-226).

Пунктами 2-4 вказаного вище договору комісії, за виконання послуг з продажу товару, комісіонер зобовязується завершити роботи з продажу товару в формі укладення і виконання зовнішньоекономічних контрактів, транспортуванню товару до місця продажу, продажу товару, зберігання, а комітент зобовязується сплатити комісіонеру комісійну винагороду у розмірі 1% від вартості фактично відвантаженого покупцю кожної партії товару, що належить комітенту, по курсу НБУ на дату відвантаження кожної партії товару.

З пояснень представника позивача встановлено, що на даний час зобовязання згідно підпункту 3 пункту "Предмет договору і інші загальні умови" договору комісії від 27.05.2015 року, комісіонером не виконанні.

Відповідно до статті 1 Закону України № 996 від 16.07.1999р. «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлене, що «господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства», а «первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення».

Частиною 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблених даних підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведенні облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. п. 2.1, 2.2, 2.4 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88 (із змінами і доповненнями) первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо».

Згідно з пунктами 2.15, 2.16 вищезазначеного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійснення господарської операції, визначальною ознакою якої є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно з статтею 10 Закону № 755 "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" від 15.05.2003 р. відомості, що підлягають внесенню до ЄДРПОУ та внесенні до нього, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Якщо відомості, що підлягають внесенню до ЄДРПОУ є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні.

Таким чином, до моменту виключення відповідних відомостей з ЄДРПОУ ці відомості є достовірними і можуть бути використані в спорах з податковими органами.

Матеріалами справи підтверджено, що в акті перевірки від 13.03.2017 року, податковим органом зроблено висновки про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням, проте, колегія суддів зауважує, що такі висновки перевіряючими зроблено без посилання на будь-які запити і відповіді на них органів державної влади, які володіють відповідною інформацією і згідно закону ведуть її облік по юридичних особах станом на травень, серпень 2015 р.

Разом з цим, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного перегляду справи відповідач не довів суду факт того, що контрагенти не передавали позивачу вказаний вище товар, не укладали і не могли укладати із іншими субєктами господарювання власні договори купівлі-продажу, а також поставки товару, з метою виконання своїх господарських зобовязань перед ТОВ фірмою "ТДК".

Податковим органом, в ході проведення перевірки, зроблено висновки, що контрагент комісіонер ТОВ НВФ "Екостар МК ЛТД" не приймав у ТОВ фірми "ТДК" товари і, відповідно, ТОВ фірма "ТДК" не передавало вищевказаний товар, по якому позивач сформував податковий облік, що в свою чергу позбавляє позивача права на формування податкового кредиту з ПДВ.

Перевіряючими виключені із складу податкового кредиту позивача податкові накладні на вказані суми, отримані від зазначеного субєкта господарювання.

Причиною такого виключення стали висновки відповідача про відсутність реального руху товарів із їх передачі. Укладення угод здійснено без мети настання реальних наслідків.

Колегія суддів зазначає, що податкове законодавство України не ставить право платника ПДВ на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів або відсутності у контрагентів основних фондів чи кваліфікованого персоналу.

Щодо дефектності податкового статусу контрагента позивача і, відповідно, первинних документів, наданих для перевірки, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно ст. 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Тому, якщо стосовно контрагента позивача виникли сумніви з приводу правомірного характеру діяльності, оформлення документів бухгалтерського обліку та звітності без мети реального провадження господарських операцій, відповідальність та відповідні негативні наслідки настають саме щодо цієї особи.

Несплата контрагентом ПДВ при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупця і не є підставою для позбавлення останнього права на відшкодування цього податку, якщо він виконав усі передбачені законом умови отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру заявленого податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в ухвалах по справі №К/800/53402/14 від 01.10.2015 р., та № К/800/4198/14 від 29.07.2015 р.

Крім того, законодавство України не зобовязує платника податків перевіряти безпосередньо контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та наявність в нього офісу перед тим, як відносити сплачені суми до витрат і суми ПДВ до податкового кредиту, про що чітко вказано в рішеннях ВАСУ № К/800/56444/14 від 27.01.2016 р. та К/800/30470/14 від 13.04.2016 р.

З огляду на викладене, будь-які висновки податкового органу щодо безтоварності правочинів, вчинених підприємством, мають бути доведені належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях та внутрішніх документах цього органу.

Щодо відсутності у позивача, належним чином оформлених товарно-транспортних накладних, колегія суддів зазначає, що дана обставина не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення самої господарської операції, оскільки, товарно-транспортна накладна не є первинним бухгалтерським документом, що підтверджує факт придбання чи продажу товарів, а підтверджує лише факт перевезення вантажу.

Оформлення товарно-транспортної накладної не є обовязковим під час здійснення перевезення придбаних товарів власним транспортом.

Вищезазначене підтверджується пунктом 2 Переліку документів № 207, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 25.02.2009 р. "Про затвердження Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні".

Факт постачання товарів підтверджується: договорами, податковими та видатковими накладними, актами приймання-передачі, сертифікаційною та технічною документацією на товари, а також, документами, що підтверджують подальшу реалізацію або використання у господарській діяльності придбаних товарів (митні декларації ВМД, тощо).

Всі вищеперелічені документи, що супроводжували господарські взаємовідносини позивача з ТОВ НВФ "Екостар МК ЛТД", в повному обсязі були надані під час проведення перевірки податковому органу.

Водночас, Правилами перевезення вантажу автомобільним транспортом в Україні, затвердженими Наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 р. № 363, передбачено зобовязання наявності товарно-транспортних накладних для перевізників, вантажовіправителей та вантажоотримувачів, які є замовниками послуг з перевезення.

Таке зобовязання не розповсюджується на підприємство (платника податків), якщо перевезення товарів виконувалась його контрагентом, тобто, підприємство не укладало договір на перевезення.

Також, відповідно до пункту 2 Положення щодо документального забезпечення для здійснення перевезення вантажів автомобільним транспортом внутрішнього повідомлення, затвердженого Постановою КМУ від 25.02.2009 р. № 207, для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб, необхідно мати накладну або інший документ, що підтверджує право власності на вантаж.

Таким чином, під час перевезення товарів власним транспортом субєктові господарювання не потрібно виписувати товарно-транспортну накладну.

Колегія суддів зауважує, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг по перевезенню товарів, а не факт його придбання, то при наявності документів, які свідчать про фактичне отримання товару і його використання в господарській діяльності, відсутність товарно-транспортних накладних не може слугувати підставою для визнання витрат з придбання товарно - транспортних цінностей для визнання обєкта оподаткування з податку на прибуток.

Підставою для формування податкового кредиту з ПДВ є наявність належним чином оформленої податкової накладної, митної декларації та інших документів, що передбачені пунктом 201.11 статті 201 розділу V Податкового кодексу України.

Щодо доводів апеляційної скарги про не надання до перевірки копій довіреностей на отримання датчиків або Книги обліку виданих довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей за період, що підлягає перевірці, колегія суддів зазначає.

Інструкцією про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженій Наказом Мінфіну України від 16.05.1996 р. № 99 (далі Інструкція) закріплено форму та порядок використання довіреності.

Згідно з пунктом 2 Інструкції, відпуск товарно-матеріальних цінностей, нематеріальних активів, грошових документів і цінних паперів може здійснюватися лише на підставі довіреності за формою № М-2.

Тобто, продавець може передати товар покупцю лише коли отримає від нього належним чином оформлену довіреність за ф. № М-2.

Незважаючи на таку безапеляційну імперативність норми, у ній можуть бути виключення: при централізовано-кільцевих перевезеннях (п.13 Інструкції); довіреність за ф. №М-2 не потрібна, якщо цінності отримує фізична особа-підприємець або його представник; коли керівник підприємства (установи, організації) особисто отримує цінності, то оформлення довіреності за ф. № М-2 також не потрібно. Адже, він і без довіреності є представником підприємства (установи, організації) (стаття 65 Господарського кодексу України).

За таких обставин буде достатньо паспорта й документа, який підтвердить статус керівника витяг чи виписки з ЄДР.

Доводи в апеляційній скарзі про відсутність реального руху товару між ТОВ фірмою «ТДК» і ТОВ НВФ "Екостар МК ЛТД" у звязку із відсутністю самого предмета купівлі-продажу - датчиків тиску пєзоелектричних є безпідставними, оскільки спростовуються наявними в повному обсязі і відповідності до вимог чинного законодавства України первинними документами.

Колегія суддів зауважує, що усі наявні в матеріалах справи первинні документи відповідають вимогам законодавства та не містять явних дефектів форми і змісту.

Враховуючи, що реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами повністю підтверджена належними первинними документами, придбані послуги та матеріали використані позивачем у власній господарській діяльності, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання наданих послуг з заводського ремонту за технічним станом виробів, позивач має право на відображення цих господарських операцій у податковому обліку при визначенні об'єкту оподаткування податком на додану вартість, зокрема, формування податкового кредиту.

Крім того, взаємовідносини між ТОВ фірма "ТДК" та ТОВ НВФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" були предметом перевірки Київської ОДПІ м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області 24.05.2016 року та досліджувались у судовому засіданні Харківським окружним адміністративним судом про розгляді адміністративної справи №820/3360/16.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 15.07.2016 року по справі 820/3360/16 (т.1 а.с.107-117), залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.08.2016 року (т.1 а.с.119-121), підтверджено правомірність формування податкового кредиту позивача з ТОВ НВФ "ЕКОСТАР МК ЛТД" за період травень, серпень 2015 року.

Відповідно до ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з приписами ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року Україна визнає джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковими для правозастосування органами правосуддя.

Так, Європейський Суд з прав людини (далі по тексту - Суд) у своєму рішенні у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суб'єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за спірними правочинами, про наявність взаємопов'язаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність розумних економічних або інших причин (ділової мети) придбання послуг у контрагента, що зумовлює необґрунтованість висновку суб'єкта владних повноважень про невідповідність закону вчинених за ним господарських операцій.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судження податкового органу про неправомірність формування податкового кредиту та завищення позивачем податкового кредиту з ПДВ внаслідок чого занижено суми зобов'язань з податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у перевіреному періоді не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Щодо взаємовідносин ТОВ "ТДК" з ФОП ОСОБА_3 за договорами про надання юридичних послуг, колегія суддів зветає увагу на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у перевіряємому періоді з 01.01.2015 року по 30.09.2016 рік отримував юридичні послуги від фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за договорами про надання юридичних послуг №2 від 08.01.2015 р. (т.3 а.с.1-2) та №4 від 06.01.2016 р. (т.4 а.с.1-2).

За умовами вказаних договорів виконавець (ФОП ОСОБА_3М.) надає замовнику (ТОВ фірма "ТДК") послуги по юридичному супроводженню договорів на поставку природного газу, а також юридичні послуги консультаційно-інформаційного характеру з питань зовнішньоекономічної діяльності, чинного цивільного, господарського, податкового, митного, виконавчого, кримінального, адміністративного, земельного, трудового, орендного та інших галузей законодавства України.

Пунктом 2.1 вищевказаних договорів встановлено, що між замовником та виконавцем досягнуто згоди про розмір договірної ціни за виконання послуг по даному договору з розрахунку 1000 грн. за одну годину наданих послуг (без врахування податку на додану вартість). Загальна договірна вартість послуг визначається в акті про наданих послуг у відповідності з часом наданих послуг за календарний місяць, а також включає фактичні витрати виконавця, невід'ємно пов'язаних з виконанням даного договору.

Додатковою угодою №1 від 30.11.2015 року до договору №2 від 08.01.2015 року змінено пункт 2.1 договорів та встановлено нову ціну послуг в розрахунку 1200 грн.за одну годину надання послуг (без врахування податку на додану вартість) (т.3 а.с.3).

Факт виконання вказаних договорів підтверджується належним чином оформленими копіями наступних документів:

- актів прийому-передачі наданих послуг за вищевказаними договорами з детальним зазначенням переліку наданих юридичних послуг, їх вартості для замовника пропорційно кількості витраченого виконавцем часу (т.1 а.с.126-127, 166-167, 199-200, т.2 а.с.17, 39-40, 75, 79-80, 125-126, 172, 176-178, 233, т.3 а.с.4-5, 41-42, 74, 89-90, т.4 а.с.3-4, 46, 61-62, 95-96);

- документи розроблені та підготовлені ФО-П ОСОБА_3 для ТОВ фірма "ТДК" за вищевказаними договорами на юридичне обслуговування за перевіряємий період, а саме: договори на постачання природного газу (т.1 а.с.19-102, 160-165, 171-198, 213-250, т.2 а.с.1-3, 5-16, 18-38, 55-72, 76-78, 81-105, 107-124, 127-132, 179-181, 234-239, т.3 а.с.83-88, 124-126, т.4 а.с.97-99), додаткові угоди до цих договорів (т.1 а.с.128-159, 168-170, 201-212, т.2 а.с.41-54, 133-171, 173-175, 182-232, 240-247, т.3 а.с.6-40, 43-73, 75-82, 91-123, т.4 а.с.5-45, 47-60, 63-94, 100-142), договори оренди нежитлових приміщень, акти здачі-приймання нежитлових приміщень до цих договорів, інші процесуальні документи (т.2 а.с.4, 73-74, 106).

Оцінивши перелічені первинні документи за правилами ст.86 КАС України, колегія суддів не вбачає недоліків у їх складанні таких як: дефектів форми, змісту або походження тощо, котрі в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.44 Податкового кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704; далі за текстом Положення №88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, а відтак, оглянуті документи здатні призвести до зміни в структурі і стані активів платника податків сторони правочину, у звязку з цим сприймаються судом як належні та допустимі в розумінні ст.70 КАС України докази реальності вчинення господарських операцій.

Будь-яких фактичних даних, які б засвідчували наявність у платника податків наміру набути у спірних правовідносинах безпідставну податкову вигоду, колегією суддів в ході розгляду справи не виявлено.

Крім того, відповідачем а ні в акті перевірки, а ні під час розгляду справи не ставився під сумнів факт надання позивачу юридичних послуг ФОП ОСОБА_3 Податкові зобов'язання, що сплачені позивачем у визначений період у зв'язку з отриманими послугами зараховані і порушень саме в згаданих питаннях не встановлено.

Відповідно до п. 135.1 ст. 135 ПК України, базою оподаткування є грошове вираження обєкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

За приписами п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, обєктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Порядок обчислення податку на прибуток підприємств та сплати визначений ст. 137 ПК України.

Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318 вказано, що витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов'язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

До адміністративних витрат відносяться такі загальногосподарські витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: загальні корпоративні витрати (організаційні витрати, витрати на проведення річних зборів, представницькі витрати тощо); витрати на службові відрядження і утримання апарату управління підприємством та іншого загальногосподарського персоналу; витрати на утримання основних засобів, інших матеріальних необоротних активів загальногосподарського використання (операційна оренда, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); винагороди за професійні послуги (юридичні, аудиторські, з оцінки майна тощо); витрати на зв'язок (поштові, телеграфні, телефонні, телекс, факс тощо); амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання; витрати на врегулювання спорів у судових органах; податки, збори та інші передбачені законодавством обов'язкові платежі (крім податків, зборів та обов'язкових платежів, що включаються до виробничої собівартості продукції, робіт, послуг); плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків, а також витрати, пов'язані з купівлею-продажем валюти; інші витрати загальногосподарського призначення.

Беручи до уваги вищевказане, колегія суддів доходить висновку про доведеність факту відповідності сформованих позивачем витрат по господарським операціям з ФОП ОСОБА_3 вимогам діючого законодавства України.

Oбов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій.

Таким чином, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обгрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.06.2017р. по справі № 820/1399/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст ухвали виготовлений 09.10.2017 р.