Справа № 336/1135/17(2-а/336/325/2017)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2017 року справа № 336/1135/17(2-а/336/325/2017)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Прокопчук Т.С. Кругового О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя на постанову Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28 липня 2017 року у справі №336/1135/17(2-а/336/325/2017) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати бездіяльність відповідача про відмову у перерахунку її пенсії у звязку із підвищенням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, протиправною та зобовязати провести перерахунок пенсії, збільшивши її до розміру прожиткового мінімум та сплатити компенсацію невиплаченої різниці за період з вересня 2016 року по лютий 2017 рік у загальному розмірі 1437грн. та помножити її на індекс інфляції.

Постановою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28 липня 2017 року задоволено адміністративний позов.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач має право на отримання пенсії в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, оскільки страховий стаж позивача складає 18 років 9 місяців, тобто менше, ніж передбачено статтею 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а отже право на доплати за понаднормований стаж позивач не набув.

Позивачем до суду апеляційної інстанції були направлені письмові заперечення, відповідно до яких сторона просить постанову суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Розгляд справи здійснений в порядку письмового провадження на підставі частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її частково задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі досліджених письмових доказів, ОСОБА_1 з 13.08.2013 року перебуває на обліку в Шевченківському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м.Запоріжжя, та отримує пенсію за віком, на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». У листопаді 2015 року позивач звернулась до відповідача з заявою привести розмір її пенсії у відповідність, а саме не нижче прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Листом від 29.11.2015 року №246/А-1 Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Запоріжжя повідомило ОСОБА_1, що з 01.09.2015 року вона отримує пенсію, підвищення до пенсії та державну адресну допомогу у загальному розмірі 949грн. на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань пенсійного забезпечення» від 25 березня 2014 року №112.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що пенсія позивача не може становити менше ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 19 ОСОБА_2 України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 3 статті 46 ОСОБА_2 України передбачено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 8 ОСОБА_2 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Верховний Суд України в постанові Пленуму «Про застосування ОСОБА_2 України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року зазначив, що оскільки ОСОБА_2 має вищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності ОСОБА_2 і в усіх необхідних випадках застосовувати ОСОБА_2 як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на ОСОБА_2, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 18 липня 2006 року по справі "Проніна проти України" констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначив, що у цій справі заявниця зверталась до національних судів з вимогою вирішити її спір щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявниця посилалась, зокрема, на положення статті 46 ОСОБА_2 України, заявляючи, що її пенсія не повинна бути нижчою за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. На думку Європейського Суду з прав людини національні суди, цілком ігноруючи цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов'язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. До числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат. Основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з положеннями статей 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум застосовується для: загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм; встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог ОСОБА_2 України та законів України.

Статтею 6 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено, що непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством. У разі якщо сукупність виплат, зазначених у частині першій цієї статті, разом з пенсійними виплатами із системи пенсійного забезпечення та іншими доходами не досягають розміру прожиткового мінімуму, визначеного законом для непрацездатних громадян, такі громадяни мають право на отримання державної соціальної допомоги в порядку, розмірах та за рахунок коштів, визначених законом.

Частиною 2 статті 7 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність складає з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1247 гривень.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність складає з 1 січня 2017 року - 1247 гривень.

З урахуванням того, що отримувана виплата є єдиним джерелом існування позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що загальний розмір отримуваних позивачем пенсії, доплати до пенсії та адресної допомоги не може становити менше ніж прожитковий мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Стосовно задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача компенсації у зв'язку з порушенням строків їх виплати відповідно.

Компенсація провадиться відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів вважає, такі висновки помилковими, оскільки зважаючи на ту обставину, що пенсія позивачу у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність не була призначена та як наслідок і не була нарахована, отже підстави для компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати відсутні.

Зі змісту статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення при неповному з'ясуванні обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до ухвалення помилкового рішення, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржена постанова - скасуванню в частині задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 195-196, 198, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя задовольнити частково.

Постанову Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28 липня 2017 року №336/1135/17(2-а/336/325/2017) скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобовязання Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя нарахувати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

В іншій частині постанову Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 28 липня 2017 року №336/1135/17(2-а/336/325/2017) залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: Т.С. Прокопчук

Суддя: О.О. Круговий