Справа № 817/1086/17
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2017-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 вересня 2017 р.Р і в н е 817/1086/17
15год. 20хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник представники Дмитрук І.М., Анікін М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)
про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинення певних дій, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача - Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)", в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 04.08.2017 вх. №11372/17 (а.с.18), просив визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов'язати його вчинити певні дії, стягнути з відповідача матеріальну та моральну шкоди.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі у Державній установі "Городищенська виправна колонія (№96)". 04.05.2017 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив забезпечити його оплачуваною працею. Проте, станом на день звернення до суду з даним позовом відповідач не забезпечив позивача оплачуваною працею, а також не надав відповіді на заяву від 04.05.2017. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки право засуджених на оплачувану працю передбачене Конституцією України, Кримінально-виконавчим кодексом України та Правилами внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.

Також, позивач зазначає, що не залучення до трудової діяльності позбавило його можливості отримувати заробітну плату не нижче встановленого державою мінімального розміру, який відповідно до чинного законодавства не може бути нижче від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак просить стягнути з відповідача завдану йому матеріальну шкоду з розрахунку 1684,00 грн. за місяць за кожний день, починаючи з 05.06.2017 до набрання законної сили судовим рішенням у справі, з урахуванням встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, позивач стверджує, що така бездіяльність свідчить про принижуюче та дискримінаційне ставлення до нього відповідача, у зв'язку з чим з урахуванням принципу розумності та справедливості просить стягнути моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.

Позивач приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, адміністративний позов підтримав з наведених у ньому підстав та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач адміністративний позов не визнав, подав письмове заперечення (а.с.33,34). В обґрунтування заперечення відповідач вказує, що чинним законодавством передбачене право засуджених на оплачувану працю. Разом з тим зазначає, що Кримінально-виконавчим кодексом України встановлений особливий порядок відбування покарання та залучення до праці засуджених до довічного позбавлення волі. Так, статтями 150, 151 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що чоловіки, засудженні до довічного позбавлення волі, відбувають покарання у виправних колоніях максимального рівня безпеки, відповідних ізольованих секторах максимального рівня безпеки та залучаються до праці тільки на території колонії з урахуванням вимог тримання їх у приміщеннях камерного типу. На даний час у відповідача відсутня можливість забезпечити позивача оплачуваною працею, яку останній міг би виконувати у камері, в якій він проживає. Крім того, відповідач стверджує, що адміністрацією установи постійно ведеться пошук нових замовлень для збільшення кількості робочих місць і залучення засуджених до праці. Також, зазначає, що позивачем не обґрунтовано та не підтверджено жодним доказом факту заподіяння йому як матеріальної, так і моральної шкоди. З наведених підстав просив відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

В судовому засіданні представники відповідача надали пояснення, аналогічні викладеному в запереченні. Додатково пояснили, що сектор для тримання чоловіків, засуджених до довічного позбавлення волі, ДП "Городищенська виправна колонія (№96") не містить спеціальних приміщень (камер), обладнаних робочими місцями. Також, у відповідача відсутня можливість здійснити будівництво додаткових приміщень для працевлаштування засуджених зазначеної категорії.

Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, з'ясувавши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково з урахуванням такого.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі, в даний час відбуває покарання у Державній установі "Городищенська виправна колонія (№96").

4 травня 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив забезпечити його оплачуваною працею (а.с.5).

Станом на день звернення позивача до суду з даним позовом відповідач не забезпечив його оплачуваною працею, а також не надав письмової відповіді на заяву від 04.05.2017, що сторонами не заперечується.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно зі статтею 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Відповідно до частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 №1129-IV (далі - КВК України), кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

За правилами частини 1 статті 7 КВК України, держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частина 2 статті 7 КВК України).

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (частина 4 статті 7 КВК України).

Дискримінація засуджених за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками забороняється (частина 5 статті 7 КВК України).

За приписами частини 1 статті 102 КВК України, режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов'язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.

Відповідно до частини 2 статті 151 КВК України, на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов'язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 107 КВК України встановлено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, зокрема, брати участь у трудовій діяльності.

Відповідно до пункту 1 розділу I Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань" №2186/5 від 29.12.2014 (далі - Правила №2186/5) (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30.12.2014 за №1656/26433), ці Правила регулюють порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі.

Так, пунктом 1 розділу ІІІ Правил №2186/5 встановлено, що засуджені мають право, зокрема, на оплачувану працю, організовану відповідно до вимог законодавства про працю, у тому числі щодо тривалості, умов та оплати праці.

Крім того, статтею 8 КВК України право на оплачувану працю, організовану відповідно до вимог законодавства про працю, у тому числі щодо тривалості, умов та оплати праці, віднесено до основних прав засуджених.

Відповідно до пункту 1 розділу XXI Правил №2186/5, засуджені до позбавлення волі залучаються до суспільно корисної праці в порядку, установленому статтею 118 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Частиною 1 статті 118 КВК України передбачено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Також, вказаною нормою передбачено, що адміністрація зобов'язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.

Відповідно до частин 1, 2 статті 150 КВК України, чоловіки засуджені до довічного позбавлення волі відбувають покарання у секторах максимального рівня безпеки виправних колоній середнього рівня безпеки та виправних колоніях максимального рівня безпеки. Засуджені до довічного позбавлення волі тримаються окремо від інших засуджених, крім тих, які після відбуття десяти років покарання у приміщеннях камерного типу переведені до звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки.

Крім того, згідно з частиною 3 статті 151 КВК України, засуджені до довічного позбавлення волі залучаються до праці тільки на території колонії з урахуванням вимог тримання їх у приміщеннях камерного типу.

Аналіз наведених норм свідчить, що засуджені до довічного позбавлення волі можуть бути залученні до трудової діяльності виключно на території колонії, у якій вони відбувають покарання, і обов'язок щодо створення умов для залучення таких засуджених до суспільно корисної оплачуваної праці покладений на адміністрацію колонії.

Суд не бере до уваги посилання представників відповідача на відсутність можливості забезпечити позивача оплачуваною працею, яку останній міг би виконувати у камері, а також на ту обставину, що адміністрацією установи постійно ведеться пошук нових замовлень для залучення засуджених до оплачуваної праці, оскільки на підтвердження існування вказаних обставин представниками відповідача не було надано суду жодних доказів.

За наведених вище обставин, суд вважає, що відповідачем в порушення приписів частини першої статті 118 КВК України не було створено умов для забезпечення позивача оплачуваною працею. Таким чином, відповідач не виконав обов'язку, передбаченого чинним законодавством, не забезпечив позивача оплачуваною працею, а відтак відповідачем було допущено бездіяльність, яка є протиправною, оскільки порушує право позивача на оплачувану працю.

Порушене право позивача підлягає відновленню шляхом зобов'язання відповідача створити умови для забезпечення позивача суспільно корисною оплачуваною працею відповідно до поданої ним заяви від 04.05.2017.

З огляду на наведене, адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії підлягає задоволенню.

Вирішуючи адміністративний позов в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача матеріальної та моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода - у зменшенні майнової сфері потерпілого, що, в свою чергу, тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника.

З урахуванням доводів позивача, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Як встановлено судом, заява позивача від 04.05.2017 про забезпечення оплачуваною працею відповідачем задоволена не була, відтак позивач, перебуваючи на повному державному утриманні, суспільно корисною працею не займався, оплачувану роботу не виконував, що сторонами не заперечується.

Таким чином, будь-які фактичні обставини, які вказували б на наявність підстав для виплати відповідачем позивачу винагороди за виконану роботу, відсутні, оскільки останнім така робота не виконувалась. Задеклароване державою право працівника на оплату праці не нижче встановленого мінімального розміру безпосередньо пов'язане з виконанням працівником відповідної роботи та не можу бути самостійною підставою для виплати мінімального розміру заробітної плати в разі не виконання такої роботи працівником. Відтак, доводи позивача в зазначеній частині позовних вимог суд вважає необгрунтовними та безпідставними.

Приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В ході судового розгляду адміністративної справи позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження завдання йому відповідачем матеріальної шкоди, а судом таких доказів не встановлено.

З огляду на вищевикладене, підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 зазначеної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова ВСУ) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 Постанови ВСУ).

Згідно з пунктом 4 Постанови ВСУ у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що своєю бездіяльністю відповідач завдав позивачу моральну шкоду, останнім не обґрунтовано, в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань чи психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю відповідача, не зазначено та не надано доказів, якими це підтверджується.

За наведених обставин, позовна вимога про стягнення моральної шкоди не підтверджена належними та допустимими доказами, а відтак підстави для її задоволення відсутні.

Таким чином, за результатами судового розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 94 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96) щодо незабезпечення ОСОБА_1 оплачуваною працею відповідно до поданої заяви від 04.05.2017.

Зобов'язати Державну установу "Городищенська виправна колонія (№96) створити умови для забезпечення ОСОБА_1 суспільно корисною оплачуваною працею відповідно до поданої заяви від 04.05.2017.

В решті позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дорошенко Н.О.