Справа № 750/6330/17
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 750/6330/17 Головуючий у 1-й інстанції: Коверзнев В.О.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Скаленку Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Чернігівської міської ради та ОСОБА_2 на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.08.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та забов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Чернігівської міської ради щодо нездійснення розгляду та неприйняття нею рішень на пленарних засіданнях за заявами позивача про (першочергове) відведення земельної ділянки наданими 23.03.2017 та 03.05.2017;

- зобов'язати Чернігівську міську раду розглянути його зави про (першочергове) відведення земельної ділянки надані 23.03.2017 та 03.05.2017 на наступному пленарному засіданні, прийняти на ньому рішення та надати позивачу відповідь у триденний строк за наслідками його прийняття;

- стягнути з Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_2 10 000 грн. за завдання моральної (немайнової) шкоди;

- зобов'язати Чернігівську міську раду надати суду звіт про виконання судового рішення протягом п'яти робочих днів з дня проведення наступного пленарного засідання;

- винести окрему ухвалу за фактом вчиненого адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП згідно із викладеними вище обставинами.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.08.2017 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Чернігівської міської ради щодо не розгляду на пленарних засіданнях міської ради заяв ОСОБА_2 від 23.03.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельних ділянок площею: 0.12 га - для садівництва та городництва, 0.10 га - для будівництва житлового будинку, 0.01 га для будівництва індивідуального гаражу та 0.10 га для індивідуального дачного будівництва; визнано протиправною бездіяльність Чернігівської міської ради щодо не розгляду на пленарних засіданнях міської ради заяв ОСОБА_2 від 03.05.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельних ділянок площею: 0.12 га - для садівництва та 0.12 га - для городництва; зобов'язано Чернігівську міську раду розглянути на першому пленарному засіданні, що відбудеться після набрання постанови суду законної сили, заяв ОСОБА_2 від 23.03.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельних ділянок площею: 0.12 га - для садівництва та городництва, 0.10 га - для будівництва житлового будинку, 0.01 га для будівництва індивідуального гаражу та 0.10 га для індивідуального дачного будівництва, а також від 03.05.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельних ділянок площею: 0.12 га - для садівництва та 0.12 га - для городництва та ухвалити по цим заяви обґрунтоване та мотивоване рішення по суті порушених в них питань; стягнуто з Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_2 2 000, 00 грн у відшкодування завданої моральної шкоди; зобов'язано Чернігівську міську раду надати Деснянському районному суду м. Чернігова звіт про виконання постанови суду протягом одного місяця з дня набрання постановою законної сили.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням сторони звернулись із апеляційними скаргами, в яких позивач просить скасувати оскаржувану постанову в частині відмови в задоволенні позовних вимог, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю; відповідач просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи позивач брав безпосередню участь в антитерористичної операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, при цьому має статус учасника бойових дій і, як наслідок цього, - пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни (а. с. 12, 13).

23.03.2017 позивач звернувся до відповідача з чотирма заявами в яких, посилаючись на статті 118-122 Земельного кодексу України та статті 12-15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», просив надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельних ділянок площею: 0.12 га - для садівництва та городництва, 0.10 га - для будівництва житлового будинку, 0.01 га для будівництва індивідуального гаражу та 0.10 га для індивідуального дачного будівництва (а. с. 5-8).

Не отримавши рішення відповідача, ухваленого по суті порушених у заявах від 23.03.2017 питань, 03.05.2017 позивач повторно звернувся до відповідача з аналогічними заявами про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельних ділянок площею: 0.12 га - для садівництва та 0.12 га - для городництва (а. с. 10, 11).

Вважаючи бездіяльність Чернігівської міської ради щодо не розгляду на пленарних засіданнях міської ради його заяв протиправною, позивач звернувся до суду першої інстанції з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки відповідач не розглянув у місячний строк та не ухвалив на пленарному засіданні міської ради рішення по суті питань, викладених у заявах позивача, то бездіяльність відповідача є протиправною, у зв'язку із чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню. При цьму, суд першої інстанції зазначив, що вимога про стягнення моральної шкоди на користь позивача також підлягає задоволенню в сумі 2 000, 00 грн., оскільки суд першої інстанції вважає доведеним, що внаслідок вчинення протиправної бездіяльності та ухилення відповідачем від розгляду по суті заяв позивача від 23.03.2017 та від 03.05.2017 позивачу завдано моральної шкоди. Також, суд першої інстанції зобов'язав Чернігівську міську раду надати суду звіт про виконання судового рішення. В іншій частині позовних вимог суд першої інстанції відмовив, оскільки вони є необґрунтованими.

Позивач у своїй скарзі зазначає, що присуджена судом компенсація моральної шкоди за бездіяльність Чернігівської міської ради не є належною та справедливою.

Відповідач у своїй скарзі зазначає, що Чернігівська міська рада діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, у зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Щодо позовних вимог про визнаня протиправною бездіяльність Чернігівської міської ради щодо нездійснення розгляду та неприйняття нею рішень на пленарних засіданнях за заявами позивача про (першочергове) відведення земельної ділянки наданими 23.03.2017 та 03.05.2017 та зобов'язаня Чернігівської міської ради розглянути зави позивача про (першочергове) відведення земельної ділянки надані 23.03.2017 та 03.05.2017 на наступному пленарному засіданні, прийняти на ньому рішення та надати позивачу відповідь у триденний строк за наслідками його прийняття, колегія суддів зазначає наступне.

Земельні відносини в Україні, відповідно до статті 3 Земельного кодексу України регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 ЗК України).

Водночас, земельне законодавство базується, серед іншого, на таких принципах: забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю (п. «в», «г» ч. 1 ст. 5 ЗК України).

Частиною 1 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно д ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

При цьому, в силу приписів ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно з ч. 8 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 1 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч. 10 ст. 118 ЗК України).

Згідно ч. 11 ст. 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно ч. 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що відповідач отримавши від позивача заяви від 23.03.2017 та від 03.05.2017 був зобов'язаний в місячний термін розглянути на пленарному засіданні міської ради заяви позивача та прийняти рішення по суті питань, які порушено в цих заявах.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції вказані вище заяви позивача від 23.03.2017 та від 03.05.2017 Чернігівською міською радою не були розглянуті на пленарному засіданні міської ради.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнаня протиправною бездіяльність Чернігівської міської ради щодо нездійснення розгляду та неприйняття нею рішень на пленарних засіданнях за заявами позивача про (першочергове) відведення земельної ділянки наданими 23.03.2017 та 03.05.2017 та зобов'язаня Чернігівської міської ради розглянути зави позивача про (першочергове) відведення земельної ділянки надані 23.03.2017 та 03.05.2017 на наступному пленарному засіданні, прийняти на ньому рішення по суті питань, які порушено в цих заявах, підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зобов'язання відповідача подати, у встановлений судом строк, звіт про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин. При цьому, в резолютивній частині постанови суду, крім: висновку суду про задоволення адміністративного позову або про відмову в його задоволенні повністю чи частково; висновку суду по суті вимог; розподілу судових витрат; інших правових наслідків ухваленого рішення; строку і порядку набрання постановою законної сили та її оскарження, зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може під час прийняття постанови у справі. Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої, апеляційної чи касаційної інстанцій, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

За таких обставин, що оскільки вказані вище позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно зобов'язав Чернігівську міську раду надати Деснянському районному суду м. Чернігова звіт про виконання постанови суду протягом одного місяця з дня набрання постановою законної сили.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000, 00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту цієї норми випливає, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

За змістом ч. 1 ст. 70 і 71 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Однак, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправною бездіяльності відповідача стосується виключно меж застосування земельного законодавства, у той час як моральна шкода має бути обов'язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та відсутність правових підстав щодо їх задоволення, що частково не вірно встановлено судом першої інстанції.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди підлягає з'ясуванню факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Позивачем не було доведено та надано суду відповідні докази завдання йому моральної шкоди та не наведено, з яких міркувань позивач виходив при визначені розміру такої шкоди.

За наведених обставин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000, 00 грн.

Стосовно вимоги позивача щодо винесення окремої ухвали за фактом вчиненого адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ст. 166 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Окрема ухвала може бути оскаржена особами, інтересів яких вона стосується.

Окрема ухвала суду - це ухвала, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушення.

Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Суд зобов'язаний реагувати на випадки очевидних, умисних або системних порушень закону.

Між тим, нормами адміністративного судочинства не передбачено постановлення окремої ухвали додатково, а саме: після розгляду справи по суті.

Разом з тим, постановлення судом окремої ухвали не відноситься до переліку можливих засобів захисту порушеного права позивача, а лише є виявленням порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню такого порушення.

Також, колегія суддів зазначає, що постановлення окремої ухвали є правом суду, а не його обов'язком.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вимога позивача про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив частково законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідач надав до суду докази, що частково спростовують правомірність рішення суду першої інстанції, а позивач - не довів обґрунтованість вимог апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача є обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційних скарг на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив частково її скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з Чернігівської міської ради судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені положеннями Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VІ (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06.12.2016, який набрав чинності 01.01.2017).

Відповідно до пп. 1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору встановлюється в таких розмірах: за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру який подано: суб'єктом владних повноважень, юридичною особою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб; фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру, який подано: суб'єктом владних повноважень, юридичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб; фізичною особою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з п.п. 2 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору встановлюється в таких розмірах, зокрема: за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2017 відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» становив 1 600 грн.

З позовної заяви позивача вбачається, що позивачем заявлено три вимоги немайнового характеру (визнати протиправною бездіяльність Чернігівської міської ради щодо нездійснення розгляду та неприйняття нею рішень на пленарних засіданнях за заявами позивача про (першочергове) відведення земельної ділянки наданими 23.03.2017 та 03.05.2017 та зобов'язати Чернігівську міську раду розглянути його зави про (першочергове) відведення земельної ділянки надані 23.03.2017 та 03.05.2017 на наступному пленарному засіданні, прийняти на ньому рішення та надати позивачу відповідь у триденний строк за наслідками його прийняття; зобов'язати Чернігівську міську раду надати суду звіт про виконання судового рішення протягом п'яти робочих днів з дня проведення наступного пленарного засідання; винести окрему ухвалу за фактом вчиненого адміністративного правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 212-3 КУпАП згідно із викладеними вище обставинами) та одну вимогу майнового характеру (стягнути з Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_2 10 000 грн. за завдання моральної (немайнової) шкоди).

Отже, ставка судового збору за подачу позову становить 2 560, 00 грн.:

- за три вимоги немайнового характеру - (1 600 х 0,4) х 3 = 1 920 грн.

- за одну вимогу майнового характеру - (1 600 х 0,4) = 640, 00 грн.

Враховуючи, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.09.2017 було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення апеляційним судом, то у відповідності до п.п. 2 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» відповідачу потрібно сплатити судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 816, 00 грн. (2 560, 00 грн. х 110 %).

Керуючись ст. ст. 41, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Чернігівської міської ради задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.08.2017 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_2 2 000, 00 грн. завданої моральної шкоди - та ухвалити в цій частині нову постанову, якою у задоволенні даних вимог відмовити.

В іншій частині постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.08.2017 залишити без змін.

Стягнути з Чернігівської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України (отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/220301106, код за , банк отримувача - ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача: 820019, рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в розмірі 2 816, 00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 17.10.2017.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.