Справа № 824/576/17-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/576/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Лелюка О.П. - головуючого у судовому засіданні,

Брезіної Т.М.,

Левицького В.К.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача Бушкевича А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування повідомлення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування повідомлення №54305726/20.1/12, винесене 17 липня 2017 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом Олександром Олександровичем про повернення виконавчого документа стягувану ОСОБА_6 без прийняття до виконання.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 17 липня 2017 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом О.О. було винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв'язку із тим, що виданий Чернівецьким окружним адміністративним судом виконавчий лист по справі №824/113/17-а містить дві вимоги - поновлення на роботі та стягнення коштів, а оскільки стягнення коштів здійснюється в інший спосіб та іншим органом, то виконавчий лист виданий судом помилково. Видачі підлягало два окремих виконавчих листа.

Позивач не погоджується із даним твердженням відповідача, оскільки ним було подано заяву про примусове виконання постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року тільки в частині поновлення на роботі у зв'язку із тим, що середній заробіток за один місяць вже було виплачено.

Вважаючи оскаржуване повідомлення таким, що прийняте з порушенням норм Закону України "Про виконавче провадження", позивач просить суд його скасувати.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги з підстав, наведених у позові. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову посилаючись на те, що оскаржуване позивачем рішення є обґрунтованим та правомірним. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року у справі №824/113/17-а адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 16 січня 2017 року №43-о "Про звільнення ОСОБА_6.". Поновлено ОСОБА_6 на державній службі на посаді заступника начальника - начальника Путильського відділення Вижницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Чернівецькій області з 19 січня 2017 року. Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 січня 2017 року по 12 травня 2017 року у розмірі 18474 (вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят чотири) грн 84 коп.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_6 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

12 травня 2017 року Чернівецьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист по даній справі.

Із довідки №1066/10/24/01-05 від 29 червня 2017 року вбачається, що Вижницькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби в Чернівецькій області в червні поточного року на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду по справі №824/113/17-а ОСОБА_6 було проведено нарахування та виплату заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць. Сума нарахованої заробітної плати за період з 19 січня 2017 року по 18 лютого 2017 року складає 5347,98 грн. З вказаної суми нарахувань утримано та перераховано до бюджету: ПДФО - 962,63 грн; військовий збір - 80,22 грн. На заробітну картку перераховано - 4305,13 грн. Крім того, перераховано єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 1176,56 грн.

29 червня 2017 року ОСОБА_6 подано до відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про примусове виконання рішення, в якій зазначено, що постанова Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року в частині виплати стягувачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць добровільно виконана Вижницькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби в Чернівецькій області.

Тому позивач просив розпочати примусове виконання постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року по справі №824/113/17-а на підставі виконавчого листа від 12 травня 2017 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_6 на державній службі на посаді заступника начальника - начальника Путильського відділення Вижницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Чернівецькій області з 19 січня 2017 року.

17 липня 2017 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом О.О. прийнято повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (№54305726/20.1/12).

В повідомленні зазначено, що за пред'явленим на виконання виконавчим документом передбачено зобов'язання поновити на посаді та стягнути кошти, що відповідно до вимог Закону провадиться у різний спосіб, а згідно статей 257 та 259 Кодексу адміністративного судочинства України видачі підлягає два виконавчих документа для поновлення на посаді та стягнення коштів.

У зв'язку із цим наявні обставини, передбачені Законом, що виключають можливість стягнення коштів органом ДВС.

Тому відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повернуто стягувачу.

Не погоджуючись із вказаним вище повідомленням відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції, ОСОБА_6 звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ).

Статтею 1 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно статті 2 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Статтею 3 Закону №1404-VІІІ передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Статтею 4 Закону №1404-VІІІ визначено вимоги до виконавчого документа.

Згідно частини першої указаної статті у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім'я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім'я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред'явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв'язку та адреси електронної пошти.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред'явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

З матеріалів справи вбачається, що в оскаржуваному повідомленні від 17 липня 2017 року державний виконавець як на підставу для повернення виконавчого документу стягувану без прийняття до виконання посилається на пункт 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ.

Так, згідно пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання якщо виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Однак, у вказаному вище повідомленні, яке є предметом оскарження, не наведено обґрунтованих мотивів застосування саме такої підстави для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання як пред'явлення виконавчого документа не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Не обґрунтовано застосування пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VІІІ органом державної виконавчої служби як правової підстави для повернення стягувачу (позивачу) виконавчого документа і представником відповідача в судовому засіданні.

При цьому суд відзначає, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип обов'язковості суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність оскаржуваних бездіяльності, дій чи рішень.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Натомість відповідач як суб'єкт владних повноважень, який заперечував проти позову, не довів правомірність оскаржуваного повідомлення.

Поряд з цим, як вбачається з оскаржуваного рішення, повертаючи виконавчий лист позивачу, державний виконавець посилався на те, що оскільки за пред'явленим на виконання виконавчим документом передбачено зобов'язання поновити на посаді та стягнути кошти, що провадиться у різний спосіб, то видачі підлягало два виконавчих документа для поновлення на посаді та стягнення коштів.

Однак, колегія суддів вважає такі доводи відповідача безпідставними, оскільки такі не ґрунтуються на законі.

Протилежного відповідачем в ході судового розгляду цієї справи доведено не було.

До того ж, як вбачається із заяви позивача про примусове виконання рішення від 29 червня 2017 року та доданих до неї документів, позивач повідомляв відповідача про те, що постанова суду від 12 травня 2017 року у справі №824/113/17-а в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць була добровільно виконана, а тому позивач, звертаючись із названою заявою, просив орган державної виконавчої служби розпочати примусове виконання судового рішення тільки в частині поновлення на роботі.

Між тим, на указане, вирішуючи питання про відкриття виконавчого провадження, відповідач уваги не звернув.

Його посилання на наявність обставин, що виключають можливість стягнення коштів органом ДВС є необґрунтованими, оскільки судове рішення в цій частині на момент звернення позивача із заявою було уже виконано.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем неправомірно винесено оскаржуване повідомлення з посиланням на необхідність видачі двох виконавчих документів.

Крім цього, помилковим в оскаржуваному рішенні є висновок про те, що згідно статей 257 та 259 Кодексу адміністративного судочинства України видачі підлягає два виконавчих документа для поновлення на посаді та стягнення коштів.

Так, відповідно до статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб'єктів владних повноважень можуть бути покладені обов'язки щодо забезпечення виконання рішення. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Підставою для виконання суб'єктом державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань судового рішення, що набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є його примірник в електронній формі, надісланий суб'єкту державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань у порядку інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром судових рішень та Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженому Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України. У разі поновлення судом апеляційної інстанції строку апеляційного оскарження одночасно вирішується питання про зупинення виконання постанови або ухвали. Виконання постанови або ухвали може бути зупинено також в інших випадках, встановлених цим Кодексом. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно статті 259 Кодексу адміністративного судочинства України виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". Суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, або визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Суд розглядає заяву в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неприбуття у судове засідання стягувача і боржника, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити стягнення за виконавчим листом, а також витребувати виконавчий лист. Суд ухвалою вносить виправлення до виконавчого листа, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким виконавчим листом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Ухвалу суду за результатами розгляду заяви про виправлення помилки у виконавчому листі, про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, та про стягнення на користь боржника безпідставно одержаного стягувачем за виконавчим листом може бути оскаржено в загальному порядку.

Таким чином, наведеними статтями не передбачено обов'язку видачі двох виконавчих листів в адміністративній справі для поновлення на посаді та стягнення коштів, в тому числі у разі звернення позивача-стягувача із заявою про виконання судового рішення лише в частині поновлення на роботі.

Враховуючи викладене, перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб'єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає, що при його прийнятті відповідач діяв не на підставі закону; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; недобросовісно й нерозсудливо.

Отже, наявні правові підстави для визнання протиправним та скасування повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 17 липня 2017 року №54305726/20.1/12, винесене старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом Олександром Олександровичем.

Відтак, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Згідно частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, то позивачу необхідно присудити судовий збір, сплачений ним за подання позову згідно квитанції №0.0. 824110306.1 від 10 серпня 2017 року у розмірі 640,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 2, 11, 69, 70, 71, 86, 94, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 17 липня 2017 року №54305726/20.1/12, винесене старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом Олександром Олександровичем.

Присудити на користь ОСОБА_6 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України судові витрати, що складаються з судового збору, у розмірі 640 (шістсот сорок) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Судді О.П. Лелюк

Т.М. Брезіна

В.К. Левицький

Постанова у повному обсязі складена 13 жовтня 2017 року