Справа № 826/19903/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Справа № 826/19903/16

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_2,

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача Кісельової О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач) про:

- визнання визнання протиправним та скасування рішення від 11.10.2016 р. № 522-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 травня 2017 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, так як, на його думку, оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Російської Федерації.

09.08.2014 р. позивач на автобусі виїхала з Махачкали в Москву, 23.08.2014 р. вилетіла до Туреччини, а звідти - до України.

14.12.2015 р. позивач звернулася до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою-анкетою № 413 про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, здала до ГУ ДМС України в м. Києві на зберігання паспорт громадянина РФ /Т.1 а.с.95/, у зв'язку з чим їй було видано довідку про звернення за захистом в Україні № 007229.

У реєстраційному листку зазначено, що причини виїзду позивача з країни постійного проживання є політичними, а також, що рідною мовою позивача є аварська, володіє - російською та англійською мовами.

29.12.2015 р. ГУ ДМС у м. Києві було проведено співбесіду з позивачем, про що складено протокол, яким, зокрема зафіксовано, що причиною її міграції стали побоювання повернутися до країни громадянської належності через її активну соціальну та професійну діяльність, що не відповідає політиці уряду, відсутність допомоги та надії на органи влади її країни у протистоянні її політичному переслудванню.

18.07.2016 р. ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту /Т.1 а.с.25-38/.

Листом ДМС України від 18.07.2016 р. № 1-12/2399-16 справу ОСОБА_2 було направлено до ГУ ДМС України в м. Києві на доопрацювання.

05.10.2016 р. ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність у заявника обґрунтованих та переконливих доказів та побоювань стати жертвою переслідувань /Т.1 а.с.39-49/.

11.10.2016 р. відповідачем прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ, для надання позивачу запитуваного статусу/Т.1 а.с.50/.

22.11.2016 р. ДМС України направило позивачу повідомлення № 276 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /Т.1 а.с.51/.

Вважаючи рішення ДМС України від 11.10.2016 р. протиправним, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення ДМС України прийнято без врахування всіх обставин, які мають важливе значення для вирішення питання про надання позивачу статусу біженця.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, нормами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VІ), Конвенцією про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол), Директивою Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 р. № 8043/04 (далі - Директива № 8043/04).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями Конвенції і Протоколу, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ закріплено, що біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частинами 1, 5 статті 5 та статтями 7, 8 Закону № 3671-VІ врегульовано процедуру звернення особи із заявою про визнання біженцем, порядок розгляду такої заяви органом ДМС України та порядок прийняття ним відповідного рішення.

Так, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, наведеними положеннями національного законодавства та міжнародних правових актів регламентовано правові засади надання особі статусу біженця.

Крім того, при вирішенні питання щодо визнання особи біженцем доцільно враховувати Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, Директиву № 8043/04 та Позицію УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування в заявах біженців» від 16.12.1998 р., якими визначено керівні роз'яснення та настанови у застосуванні положень Конвенції.

Так, у п. 38, 39, 40 Керівництва УВКБ ООН викладено тлумачення «обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань», яке є основоположною категорією у визначенні поняття біженця, що закріплено Конвенцією та регламентовано Законом України № 3671-VІ, та визначено, що вона містить суб'єктивний та об'єктивний елементи, обидва з яких мають бути прийняті до уваги при визначенні, чи дійсно такі обставини мали місце, а також передбачено, що для правильного вирішення питання мають бути враховані всі обставини сутності справи, зокрема й те, що особа може мати дуже сильні політичні переконання, відмова від яких зробить її життя нестерпним.

Крім того, у п. 43 Керівництва УВКБ ООН зазначено, що судження особи, яка звертається за наданням статусу біженця, не обов'язково мають бути засновані на її особистому досвіді. Зовнішні обставини, що склалися навколо, можуть вказувати на обґрунтованість побоювань рано чи пізно стати жертвою переслідувань. У випадку з відомою особистістю вірогідність переслідування може бути значно вищою, ніж зі звичайною людиною.

При цьому, у п. 82 вказаного Керівництва визначено, що наявність переслідувань за політичні переконання передбачає, що заявник має переконання, які були ним висловлені або які привернули увагу влади. Однак, можуть бути також ситуації, коли заявник не висловлював своїх переконань, тим не менш через стійкість його переконань можна з впевненість уявити, що такі переконання рано чи пізно будуть висловлені і, як наслідок, заявник вступить у конфлікт з владою. У такому разі заявник може розглядатися як особа, що зазначає побоювання переслідувань за політичні переконання.

Водночас, у п. 83 Керівництва зазначено, заявник, який висловлює побоювання стати жертвою переслідувань за політичні переконання, не повинен доводити, що влада країни його походження знала про його переконання до того, як він залишив країну. Він міг приховувати свої політичні переконання та ніколи не страждати від якої-небудь дискримінації та переслідувань. Однак, сам лише факт відмови від захисту з блоку свого уряду або відмова повернутися може виявити дійсний психологічний стан заявника та його побоювання стати жертвою переслідувань.

Згідно з п. 5 ст. 4 Директиви № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою.

Вищенаведені положення слід застосовувати із урахуванням Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, відповідно до якої докази можуть бути як усні, так і документальні. Водночас, УВКБ ООН наголошує, що приймаючи до уваги особливий стан осіб, що шукають притулку, їм не потрібно надавати всі необхідні докази, а також, що при визначенні загальної правдоподібності заяви суддя повинен приймати до уваги такі фактори, як коректність фактів, загальну відповідність та логічність історії заявника, підтверджуючий доказ, наведений ним на підтримку своїх тверджень, відповідність загальновідомим фактам та ситуації у країні походження. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник надав заяву, яка є логічно послідовною та не суперечить загальновідомим фактам, викликає довіру. При цьому, не вимагається, щоб заявник доводив всі факти по стандарту, що виключає сумнів відносно фактичних тверджень.

Таким чином, системний аналіз вищевикладених правових норм у взаємозв'язку з роз'ясненнями і настановами, викладеними в Керівництві та Позиції УВКБ ООН і Директиві № 8043/04, надає підстави стверджувати, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання, яке є оціночним судженням, що свідчить про психологічну оцінку нею ситуації, яка склалася навколо неї, під впливом якої вона вирішила покинути країну і стала біженцем.

При цьому, термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а може бути припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вислів «побоювання стати жертвою переслідувань» слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Враховуючи вищевикладені правові норми та їх тлумачення, колегія суддів встановила, що ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації, яка до серпня 2014 року постійно проживала на території Республіки Дагестан РФ.

Позивач має вищу педагогічну освіту, вчену ступінь, останнім місцем її роботи є Дагестанський державний педагогічний університет, в якому вона працювала на посаді проректора по виховній та соціальній роботі, а також була доцентом кафедри англійської філології.

У 2013 році позивач була ініціатором підписання угоди з Донецьким Національним Університетом.

Проживаючи в Республіці Дагестан РФ, позивач неодноразово відвідувала Україну /Т.2 а.с.30-31/, де проживає її рідний брат - ОСОБА_5, відкрито висловлювала своє прихильне ставлення до України та політичні переконання щодо територіальної цілісності та незалежності України, що підтверджується витягами з відкритих джерел інформації мережі інтернету /Т.1 а.с.155, 161, 162, 163, 165, 166, 168, 172, 173/.

Позивач стверджує, що у березні 2014 року, під час її перебування на посаді проректора вищевказаного Університету, їй телефонували з апарату управління глави Республіки Дагестан РФ та вимагали організувати 500 студентів з прапорами та атрибутикою на мітинг в підтримку приєднання Криму до РФ, на що вона відповіла відмовою через свої політичні переконання.

При цьому, відомостями з відкритих джерел інформації мережі інтернету підтверджується факт проведення вказаного позивачем мітингу у зазначений нею проміжок часу.

Після цього, за твердженням позивача, вона зазнала психологічного насилля та тиску з боку керівництва Університету та правоохоронних органів, посадові особи яких погрожували їй позбавленням волі через не підтримання політики приєднання Криму до РФ, участь у волонтерських програмах України, зокрема щодо допомоги постраждалим в АТО.

Разом з тим, матеріалами справи, показаннями свідка ОСОБА_11, яка була попереджена судом про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, підтверджується, а також не заперечується відповідачем, що 26.08.2014 р., після залишення позивачем території РФ, відділом з розслідування особливо важливих справ слідчого управління слідчого комітету РФ у Республіці Дагестан винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченої ОСОБА_2 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 292, ч. 4 ст. 160 КК РФ, а 30.07.2015 р. - постанову про порушення клопотання щодо обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту щодо позивача /Т.1 а.с.192-195/ та оголошено її в міжнародний розшук за ініціативою РФ /Т.2 а.с.82/.

На території України з моменту прибуття та до теперішнього часу позивач займається активною громадською діяльністю, бере участь у багаточислених соціальних програмах та волонтерських заходах, зокрема щодо допомоги особам, постраждалим від збройного конфлікту на Донбасі, вимушеним переселенцям із зони АТО /Т. 1 а.с.93, 94, 196-238, Т.3 а.с.8-45, Т.4 а.с.119-125/.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що з поведінки позивача як під час її проживання на території Республіки Дагестан РФ, так і на теперішній час вбачається, що вона відкрито висловлювала свої політичні погляди щодо України як незалежної держави, засуджуючи та не підтримуючи приєднання Криму до РФ і збройний конфлікт на Донбасі.

З огляду на це, проаналізувавши твердження, усні та документарні докази позивача, відповідно до настанов, викладених у Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, Директиві № 8043/04 та Керівництві УВКБ ООН, дослідивши обставини справи, перевіривши доводи відповідача та наявні у справі докази, оцінивши їх у сукупності, як того вимагає ст. 86 КАС України, колегія суддів вважає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження через її політичні переконання є логічними, послідовними, не суперечать загальновідомим фактам, її твердження є зрозумілими, не протирічать конкретній та/або загальній інформації по справі, і викликають довіру.

Отже, доводи апелянта про те, що позивач не обґрунтувала свої побоювання стати жертвою переслідувань через її політичні переконання, звернулася за захистом не з політичних підстав, не надала відповідних доказів та не навела переконливих фактів, а тому, на думку апелянта, не відповідає законодавчому визначенню біженця, апеляційний суд вважає такими, що спростовуються матеріалами справи та вказують на поверхневу оцінку відповідачем доводів позивача при її зверненні за захистом, а також порушення міжнародно-правових актів, зокрема Конвенції та Протоколу, і не врахування положень Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, Директиви № 8043/04 та Керівництва УВКБ ООН.

Посилання апелянта на те, що позивачем не надано жодних доказів здійснення нею політичної діяльності у країні походження, судова колегія до уваги не приймає, оскільки статті 1 Конвенції та стаття 1 Закону № 3671-VІ підставою для набуття статусу біженця визначають не участь у політичній діяльності, як помилково вважає апелянт, а наявність в особи політичних поглядів (переконань), що викликають в неї побоювання стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності.

Водночас, судова колегія зазначає, що саме вказаний критерій підтверджується матеріалами справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що у відповідності до змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, Директиви № 8043/04 та Керівництва УВКБ ООН, термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а може бути припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому, на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, вислів «побоювання стати жертвою переслідувань» слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

При цьому, у рішенні від 13.05.1980 р. по справі «Артісо проти Італії» Європейський суд з прав людини зауважив, що предмет та мета Конвенції про статус біженців вимагають, щоб її положення тлумачились та застосовувались у такий спосіб, щоб зробити її вимоги не просто теоретичними або ілюзорними, але й практичними і ефективними.

Разом з тим, згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Доводи апелянта про те, що залишення позивачем країни походження обумовлено уникненням кримінальної відповідальності за порушеною відносно неї кримінальною справою, апеляційний суд вважає необґрунтованими та нелогічними, оскільки, як було встановлено вище, постанова про пред'явлення позивачу обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення була винесена після її виїзду з Республіки Дагестан та взагалі з території РФ (09.08.2014 р. - виїхала з Республіки Дагестан, а 23.08.2014 р. - з РФ), а постанова про порушення клопотання щодо обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту - взагалі майже через рік після цього.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо невідповідності позивача критеріям, які згідно зі ст. 1 Закону № 3671-VІ та Конвенцією надають достатні та необхідні правові підстави для визнання її біженцем, а отже, апелянт, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України не довів тих обставин, на які він посилається, правомірності прийняття ним оскаржуваного рішення та не переконав суд у своїй правоті.

Крім того, колегія суддів звертає увагу й на те, що рішення ДМС України від 11.10.2016 р. № 522-16, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця, окрім посилань на законодавчі норми та висновок ГУ ДМС України в м. Києві від 05.10.2016 р. не містить жодних обґрунтувань, з яких воно прийнято.

Разом з тим, у рішенні від 01.07.2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Судова колегія також звертає увагу й на те, що з матеріалів особової справи позивача №2015KYIVO418 /Т.2 а.с.11-125/ вбачається, що її рідною мовою є аварська, а мовами, якими вона володіє - російська та англійська, однак при цьому всі документи, включаючи матеріали співбесід, складені української мовою і у справі відсутні жодні відомості про те, що позивачу було запропоновано перекладача та/або що вона відмовилася від такої послуги або що перекладач залучався.

Зазначені обставини вказують на порушення відповідачем Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує, які затверджені наказом МВС України від від 07.09.2011 р. № 649.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності рішення ДМС України від 11.10.2016р. № 522-16, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця, та необхідності відновлення її порушеного права шляхом зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем, оскільки саме такий спосіб захисту забезпечить справедливу та ефективну сатисфакцію.

При цьому, апеляційний суд, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 05.04.2005 р. по справі «Афанасьєв проти України», згідно з якою засіб захисту, який застосовується судом, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Отже, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та вважає, що оскаржувана постанова суду ухвалена за повно встановлених фактичних обставин справи, судом правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 159 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційна скарга Державної міграційної служби України підлягає залишенню без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 травня 2017 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 травня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 11 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.