Справа № 815/2006/17
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2006/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів: Димерлія О.О.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Мбуі ОСОБА_2 Тонтон на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року по справі за позовом Мбуі ОСОБА_2 Тонтон до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

03.04.2017 року Мбуі ОСОБА_2 Тонтон звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 31.01.2017 року №31-17, зобовязання визнати громадянку ОСОБА_3 ОСОБА_4 Мбуі ОСОБА_2 Тонтон, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Мбуї ОСОБА_2 Тонтон 04.08.2017 року подала апеляційну скаргу, обґрунтовану порушенням судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності у Мбуі ОСОБА_2 Тонтон умов для визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, та зазначає, що для неї існує ризик переслідувань за ознаками належності до певної соціальної групи - жінки без підтримки сім'ї та жертв традиційних практик (примусового шлюбу).

Також, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано ситуації по країні її походження, де систематично порушуються права людини та ситуація загальнопоширеного насильства.

У зв'язку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 20.07.2017 року та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Мбуі ОСОБА_2 Тонтон, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою ОСОБА_3 ОСОБА_4, за віросповіданням християнка. Країна постійного проживання - ОСОБА_3 Республіка Конго, м.Кіншаса.

02.11.2011 року позивач, за національним паспортом та студентською візою, літаком вилетіла з м.Кіншаса (ОСОБА_4) до Ефіопії. З Ефіопії літаком прибула до м.Стамбул та 04.11.2011 року прибула до м. Донецьк (Україна).

Мбуі ОСОБА_2 Тонтон не одружена, має сина ІНФОРМАЦІЯ_2.

02.06.2016 року позивач звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів щодо надання Мбуі ОСОБА_2 Тонтон статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок від 13.01.2017 року по справі №2016OD0080 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 31.01.2017 року №31-17, з посиланням на п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено Мбуі ОСОБА_2 Тонтон у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції про оскарження вказаного рішення Державної міграційної служби України, позивач зазначила, що вона виїхала з ДР Конго через нестабільну політичну ситуацію в країні, порушенням нею національних традицій, оскільки відмовилась виходити заміж за чоловіка, якого вибрала її родина.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Мбуі ОСОБА_2 Тонтон та, у звязку з цим, про відсутність підстав для їх задоволення. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Слід зазначити, що підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 зазначеної статті Закону визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: визначення фактів, які відносяться до справи та встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Директива Ради ЄС 2004/83 від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відмовляючи Мбуі ОСОБА_2 Тонтон у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач посилався на відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З матеріалів справи, зокрема, анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вбачається, що причиною виїзду з країни постійного проживання Мбуі ОСОБА_2 Тонтон зазначено те, що у 2011 році вона прибула в Україну на навчання у Донецькому Національному Університеті. Однак, у грудні 2013 року її було відраховано з ВУЗу через фінансову заборгованість. Наприкінці 2014 року позивач завагітніла від громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_6, який її покинув. Після того, як батьки дізнались про дитину, вони відмовились від Мбуі ОСОБА_2 Тонтон, зазначивши, що вона їх осоромила та фінансово не підтримують заявницю, однак з мамою вона таємно спілкується. На початку 2015 року позивач прибула до ОСОБА_1 та 05.07.2015р. народила сина.

Разом з тим, як вбачається із змісту заяви позивача від 02.06.2016р. про надання статусу біженця, під час підготовчих курсів в Донецькому Національному Університеті, у якому вона навчалась у 2011-2013р.р., у неї виникли проблеми із батьками, оскільки вони хотіли, щоб донька повернулась додому та вийшла заміж за невідомого їй заможного чоловіка та, після її відмови в одруженні, батьки відмовили Мбуі ОСОБА_2 Тонтон у подальшій фінансовій підтримці.

Як вбачається з матеріалів особової справи Мбуі ОСОБА_2 Тонтон, позивач не входила до жодної політичної, релігійної чи громадської організації.

Згідно протоколу співбесіди Мбуі ОСОБА_2 Тонтон від 16.06.2016 року позивач, під час зазначення причин виїзду з країни постійного проживання, зазначила, що не може повернутись на Батьківщину через проблеми з батьками та те, що там зараз війна.

При цьому, як правильно встановлено судом першої інстанції, під час звернення до міграційної служби із заявою від 02.06.2016р. про надання статусу біженця позивач не зазначала таку причину неможливості повернення на Батьківщину, як війна.

Апеляційний суд встановив наявність розбіжностей і в показаннях позивача щодо припинення надання її батьками фінансової допомоги. Зокрема, як вбачається із матеріалів особової справи заявника, батьки перестали фінансувати її у 2013 році після того, як вона відмовилась повертатись на Батьківщину та вийти заміж за заможного та старшого за неї чоловіка. Однак, у заяві від 02.06.2016р. про надання статусу біженця Мбуі ОСОБА_2 Тонтон зазначає, що коли батьки дізнались про її вагітність, яка настала у 2014 році, вони перестали їй допомагати.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів вважає, що позивач у даному випадку не довела обставин її переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у ДР Конго, не навела жодних переконливих обставин, які б обґрунтовували її побоювання стати жертвою переслідувань саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», яке є оціночним судженням та свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З огляду обставини, на які посилається позивач, як на підставу для надання їй статусу біженця в Україні, колегія суддів не знаходить підстав для висновку про наявність у Мбуі ОСОБА_2 Тонтон об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно приписів ст.10 Закону України №3671-VI від 08.07.2011 року, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, колегія суддів вважає, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2017 року №31-17 є правомірним та скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Мбуі ОСОБА_2 Тонтон залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко