Справа № 577/2668/17
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 р.Справа № 577/2668/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Русанової В.Б.

Суддів: Присяжнюк О.В. , Курило Л.В.

за участю секретаря судового засідання Дудка О.А. Русанової В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на постанову Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.08.2017р. по справі № 577/2668/17

за позовом ОСОБА_1

до Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області

про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Конотопського міськрайонного суду м. Конотоп від 15.08.2017 р. адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірними дії Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо відмови у призначені пенсії за віком ОСОБА_1 із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за три календарних роки, що передують зверненням за призначенням пенсії.

Зобов'язано Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області призначити ОСОБА_1 пенсію із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, починаючи з 22 травня 2017р. та виплатити пенсію з урахуванням виплачених за цей період сум.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає на не врахування судом першої інстанції доводів пенсійного органу про відсутність підстав для призначення пенсії позивачу, оскільки нею реалізовано право на призначення пенсії раніше, а також перебирання судом повноважень пенсійного органу в частині призначення пенсії позивачу, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.6 ст. 12 та ч.1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з ч.1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї надані позивачем. дослідивши докази по справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 27.07.2010 р. отримує пенсію , призначену відповідно до Закону України "Про державну службу".

22.05.2017р. позивач, після досягнення пенсійного віку, звернулася до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Конотопське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області листом від 31.05.2017р. відмовило у призначені пенсії за віком , посилаючись на те, що право на призначення довічної пенсії ОСОБА_2 використано в 2010р., а тому відсутні підстави розглядати її звернення про призначення пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" як первинне призначення пенсії за віком.

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком, позивач звернулася із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв неправомірно, не в межах повноважень та спосіб , встановлений законом.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів апеляційної інстанції зважає на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсійне забезпечення державних службовців регулюється Законом України " Про державну службу". (далі Закон № 2723)

Відповідно до ст.37 Закону № 2723 (що був чинним на час призначення позивачу пенсії) передбачено право одержання пенсії особами, які досягли встановленого пенсійного віку, за наявності страхового стажу.

Зазначеним особам призначалися пенсії в розмірі 80% суми їх посадового окладу з урахуванням премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. При цьому за кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку.

Правовий аналіз положень Закону № 2723 дає підстави стверджувати, що порядок призначення, методологія розрахунку має іншу природу та характер ніж порядок та методологію розрахунку пенсії призначеної у відповідності до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і не передбачає застосування показника середньої заробітної плати працівників зайнятих у галузях економіки України.

Відповідно до ч.1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. А відповідно до ч.1 ст. 10 цього Закону особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

У частині першій статті 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV від 09.07.2003 р. ( далі - Закон № 1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів ПФУ в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Частиною третьою статті 45 цього Закону визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону № 1058-IV, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною третьою статті 45 Закону №1058-IV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом №1058-IV, однак у випадку із заявою ОСОБА_1 мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом України (постанова від 31.03.2015 р. по справі №21-612а14).

Згідно з ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про державну службу ", який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону №1058-IV вона звернувся вперше 22.05.2017р.

Згідно з ч.2 ст. 40 Закону №1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики.

Отже, позивач має право на призначення та виплату пенсії за віком, виходячи із показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії.

Доводи апеляційної скарги що позивач має право на переведення пенсії, а не на її призначення, оскільки право на призначення пенсії було нею реалізовано в 2010р. колегія суддів вважає помилковим.

В даному випадку пенсійним органом помилково ототожнені поняття призначення (перехід) та переведення , поняття виду пенсії за Законом України " Про державну службу " та Законом України " Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Виходячи з аналізу вищезазначених норм права переведення особи з пенсії за віком за Законом України " Про державну службу" на пенсію за віком за Законом України " Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не є переходом з одного виду пенсії на інший, та має бути оформлено , як перше призначення пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки. що передують року звернення за призначення пенсії.

Доводи апеляційної скарги щодо перебирання судом на себе дискреційних повноважень пенсійного органу, до повноважень якого належить призначення пенсії , колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що пенсійним органом, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії листом від 31.05.2017р. відмовлено, а отже вирішено заяву по суті звернення.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

До того ж, виключність повноважень, з огляду на положення статей 55, 124 Конституції та статті 2 КАС України, жодним чином не впливає на можливість оскарження відповідних рішень, дій чи бездіяльності у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов'язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право особи на суд передбачає можливість отримати не лише формальний захист (визнання і підтвердження порушених прав), але й фактичний захист (тобто дійсне й ефективне поновлення порушених прав).

Пунктом 2 частини 4 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що кожному гарантується право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, при цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов'язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений повноваженнями, зокрема, щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, або ж прийняти рішення, і це прямо вбачається з пункту 2 частини 4 статті 105 та пункту 3 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства.

У випадку невиконання обов'язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов'язання прийняти рішення. Це цілком узгоджується з положеннями пункту 2 частини 4 статті 105, пункту 3 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства.

Як зазначав у своїх рішеннях (від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, від 02 лютого 2016 року у справі № 804/14800/14) Верховний Суд України, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 198, з ст. 200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального чи процесуального права.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, постанова суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Конотопського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області залишити без задоволення.

Постанову Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 15.08.2017р. по справі № 577/2668/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Русанова В.Б.
Судді Присяжнюк О.В. Курило Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 12.10.2017 р.