Справа № 522/6282/17
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

06 жовтня 2017 року м. Київ К/800/32272/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області від 24 березня 2017 року №26 про його примусове повернення в країну походження.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є громадянином Афганістану. У травні 2011 року він нелегально потрапив з Афганістану на територію України разом із дружиною та донькою, був вимушений залишити свою країну походження у зв'язку з погрозами людей відібрати у нього земельну ділянку. В місті Києві він був затриманий робітниками міграційної служби та відправлений до міста Чернігова в табір для біженців, в якому він знаходився 2 місяці 17 днів. Згодом його відправили до табору для біженців до міста Ужгорода, де він знаходився кілька місяців. Потім він звернувся до міграційної служби із заявою про переїзд до міста Одеси. У грудні 2011 року його відправили до міста Одеси. Також позивач зазначив, що його дружина та донька виїхали назад до Афганістану. Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 7 липня 2016 року № 128 позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а 24 березня 2017 року прийнято рішення про його примусове повернення в країну походження, що, як стверджує позивач, порушує положення частини 3 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 вересня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Так, судами встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану.

У травні 2011 року позивач прибув в Україну через Таджикістан, а потім Російську Федерацію, нелегально, поза пунктом пропуску, з метою отримання статусу біженця. Так, позивач виїхав з Афганістану 10 квітня 2010 року офіційно на підставі національного паспорту авіарейсом Кабул-Москва. На території Російської Федерації позивач перебував протягом одного тижня, звідки виїхав до міста Волгоград, де знаходився один місяць. На територію України потрапив автомобільним шляхом 1 травня 2010 року. Під час перетину кордону був затриманий за нелегальний перетин кордону та розміщений в Чернігівський пункту тимчасового перебування іноземців.

Причиною виїзду з країни громадянської належності позивач вказав нестабільну соціально-політичну ситуацію (терор, війна, викрадення дітей), погрози з боку керівників партії «Вахдад» через відмову надати їм свої сільськогосподарські землі (паї).

В подальшому позивач неодноразово звертався до відділів міграційної служби, проте рішеннями від 19 вересня 2011 року відділу міграційної служби у Чернігівський області, від 17 травня 2012 року Державної міграційної служби України, від 23 вересня 2015 року та від 7 липня 2016 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем на підставі статей 5, 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

24 березня 2017 року рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №26 зобов'язано позивача у термін до 23 квітня 2017 року залишити територію України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач потрапив до України через територію Російської Федерації, тобто через третю безпечну країну та не звернувся там зі вимогою надати йому статус біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Крім того, суди виходили з того, що за аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Кабулі є задовільною, а тому відповідачем не встановлено обставин, які б свідчили про необхідність надання міжнародного захисту позивачу в Україні, оскільки він не зазнав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у зв'язку з чим рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24 березня 2017 року №26, яким позивача зобов'язано у термін до 23 квітня 2017 року залишити територію України, є правомірним.

ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що в Афганістані продовжується громадянська війна, ситуація в Афганістані характеризується, як ситуація загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту, що підтверджуєтеся інформацією по країні походження. А тому у позивача існує ризик переслідувань за ознакою належності до певної соціальної групи, у разі повернення до Афганістану йому загрожує небезпека, а тому рішення від 24 березня 2017 року №26 прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області з порушенням частини 1 статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», без урахування останньої інформації щодо ситуації в Афганістані.

Також позивач посилається на порушення судами норм матеріального права, оскільки суди неповно та не всесторонньо дослідили всі обставини справи та неправильно застосували норми підпунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, в порушення статей 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої приєдналась Україна (Закон України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 10 січня 2002 року № 2942-111) судами не дотримано фундаментальних прав біженця в частині не вислання. Так, у випадку повернення позивача до країни походження його життю та здоров'ю загрожує реальна небезпека, його може бути піддано жорстокому та нелюдському поводженню зі сторони «агентів переслідування».

Крім того, позивач посилається на порушення судами статті 3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, 1950 року, оскільки приєднавшись до вказаних міжнародно-правових актів, Україна взяла на себе певні зобов'язання, які повинна виконувати.

Проте із вказаними доводами ОСОБА_1 погодитись не можна з огляду на те, що в даному випадку відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання позивачу права в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань та реальної небезпеки для позивача стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Судами встановлено, що позивач звернувся до органу міграційної служби не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно, а відтак основною ціллю звернення до міграційної служби стало отримання захисту не через те, що позивач зазнав переслідувань з боку керівників партії «Вахдад», а намагання знайти країну з кращими умовами життя.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Таким чином, біженець має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Так, особа яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У даній справі позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з країни, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі політичну ситуацію, зокрема, які стосуються діяльності партії «Вахдад», не містять конкретних відомостей про утиски саме позивача та членів його родини. Тим більше, що позивач вказує на повернення його доньки та дружини до Афганістану.

Крім того, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Судами встановлено, що позивач перебував у третій безпечній країні, проте за наданням притулку або за наданням статусу біженця позивач у вказаній країні не звертався.

Враховуючи викладене, касаційний суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що виїзд позивача обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, отримати роботу з постійними доходами та покращити життя, а тому на підставі встановлених обставин суди прийшли до обґрунтованого висновку, що оскаржуване рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 24 березня 2017 року №26 є правомірним, оскільки причини, які спонукали позивача до виїзду з Афганістану не відповідають умовам визначеним підпунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець