Справа № 814/104/17
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

12 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/104/17

Категорія: 14 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.

за участю секретаря - Худика С.А.

за участю апелянта - ОСОБА_1

за участю представника апелянта - ОСОБА_2

за участю 3-ї особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної архітектурно - будівельної інспекції у Миколаївській області, Центру надання адміністративних послуг Березнегуватської районної державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації декларації про готовність об'єкту до експлуатації, скасування державної реєстрації права власності

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, Центру надання адміністративних послуг Березнегуватської районної державної адміністрації про скасування реєстрації декларації, поданої ОСОБА_3 26.09.2013 про готовність об'єкта до експлуатації, скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу квартири від 14.12.2010 № 1606, вчинений державним реєстратором реєстраційної служби Березнегуватського районного управління юстиції в Миколаївській області від 29.11.2013 № 3629181.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що реєстрація декларації про готовність об'єкта до експлуатації - «веранди» до квартири АДРЕСА_1 від 26.09.2013 підлягає скасуванню, оскільки це самовільне будівництво, договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться зазначена квартира, визнаний в подальшому недійсним судом та розірваний. Повторна реєстрація права власності за ОСОБА_3 на спірну квартиру вже з самовільно прибудованою верандою також є протиправної з наведених вище підстав. Крім того, зазначає, що оскаржуваними рішеннями суб'єктів владних повноважень порушені його права на право користування прибудинковою земельною ділянкою, як мешканця цього ж будинку АДРЕСА_2.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року - в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду від 20 червня 2017 року -скасувати, прийняти нову постанову про задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з законності спірних рішень відповідачів, крім того, позивач не обґрунтував, яким чином здійснення реєстраційної дії по реєстрації права власності на квартиру за третьою особою порушує права позивача.

Надаючи правому оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1.

Позивач та третя особа є сусідами. ОСОБА_3 побудувала веранду, яка заважає позивачу, оскільки побудовано без його згоди.

Декларація про готовність об'єкта до експлуатації "Веранда" зареєстрована відповідачем - Управлінм Державної архітектурно - будівельної інспекції у Миколаївській області - 27.09.2013, замовником якої є ОСОБА_3, АДРЕСА_1.

У декларації зазначено, що документ, який посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою - договір оренди № 320 від 27.12.2012, виданий Березнегуватською селищною радою.

Рішенням Березнегуватського районного суму Миколаївської області від 24.06.2015 року визнано недійним договір оренди землі № 320 від 27.12.2012, укладений між Березнегуватською селищною радою та ОСОБА_3 про передачу останній в оренду земельної ділянки площею 0,0090 та для обслуговування квартири АДРЕСА_1

ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 14.12.2010 року придбала квартиру АДРЕСА_1

02.12.2013 Державний реєстратор за рішенням № 8531490 від 02.12.2013 провів державну реєстрацію права власності квартири двокімнатної, яка розташована: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

Підставою для виникнення права власності визначено договір купівлі - продажу квартири, виданий 14.12.2010 року № 1606, вчинений державним реєстратором реєстраційної служби Березнегуватського районного управління юстиції в Миколаївській області від 29.11.2013 № 3629181, видавник : Приватний нотаріус Березнегуватського районного управління юстиції в Миколаївській області.

Згідно з зазначеним договором купівлі - продажу право власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 70 кв. м належить ОСОБА_3

За змістом частини 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зареєстрована декларація про готовність об'єкта до експлуатації або сертифікат є підставою у тому числі для оформлення права власності на нього.

Частиною другої статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) та його прийняття до експлуатації, якщо це передбачено законом. А якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, воно виникає з моменту державної реєстрації.

Характеризуючи ненормативні правові акти, Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа N 1-9/2009) їх визначив як такі, що передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

На неможливість забезпечення реального захисту прав оскарженням актів індивідуальної дії, які вичерпали свою дію та на підставі яких виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, вказував Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11.11.2014 року (справа №21-405а14).

З огляду на наведене, колегія суддів виходить з того, що оскаржувана декларація про готовність об'єкту до експлуатації, як ненормативний акт індивідуальної дії, вичерпав свою дію після його реалізації (оформлені права власності), а тому подальше оспорювання правомірності набуття фізичною особою права на спірний житловий об'єкт має вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Систему органів державної реєстрації прав становлять, зокрема, органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення і на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч.2 ст.5 Закону № 952-IV, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Таким чином, для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на реконструйований об'єкт нерухомого майна заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Відповідно до реєстраційної справи № 11, ОСОБА_3 зареєструвала речове право на квартиру № АДРЕСА_1 на підставі оскаржуваної Декларації про готовність об'єкту до експлуатації, технічного паспорту від 28.12.2012, договору купівлі - продажу зазначеної квартири, договору оренди землі.

Предметом спору у цій справі, як випливає зі змісту її фактичних обставин, були реєстраційні дії із державної реєстрації за заявником права приватної власності на квартиру за вказаною вище адресою.

Цей спір сторони та суд визнали таким, що належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак в контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалося між його суб'єктами, такий висновок не можна визнати правильним.

Покладання частиною другою статті 71 КАС України обов'язку на відповідача суб'єкта владних повноважень довести правомірність прийнятого ним рішення чи вчиненої дії не звільняє суд від обов'язку з'ясування обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги або які мають інше значення для вирішення справи та перевірки їх відповідними доказами.

За частиною першою статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » (далі - Закон № 1952-IV) під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із вимогами ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості підстави обґрунтування позову позивач вказує на порушення його прав саме як користувача прибудинкової земельної ділянки під самочинно збудованим об'єктом.

Аналіз зазначених фактичних обставин дає підстави вважати, що оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема, про право на конкретну земельну ділянку, збудовану будівлю на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, і право власності на яку (будівлю, нерухоме майно) може бути визнане судом, якщо це не порушуватиме прав інших осіб.

Підтвердженням цього є також наявні в матеріалах справи рішення апеляційного суду Миколаївської області від 16.07.2014, яким скасовано та визнано незаконним рішення № 22 Березнегуватської селищної ради Миколаївської області від 25.12.2012 " Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду терміном на 49 років ОСОБА_3." та рішення Березнегуватського районного суму Миколаївської області від 24.06.2015 року, яким визнано недійним договір оренди землі № 320 від 27.12.2012р., укладений між Березнегуватською селищною радою та ОСОБА_3 про передачу останній в оренду земельної ділянки площею 0,09 га

/ а.с. 8-10, 13-17/.

Наведена правова ситуація дозволяє дійти такого правового висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Виходячи з наведеного спірні правовідносини носять не публічний, а приватно-правовий характер, тому вирішення даного спору не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно п.1ч.1ст.157 КАС України провадження у справі підлягає закриттю, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Судом першої інстанції даний спір розглянутий в порядку адміністративного судочинства, тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 198 КАС України постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження по справі.

Рішення суду першої інстанції, про перегляд якого подано апеляційну скаргу, ухвалено щодо реєстраційних дій, здійснених на основі юридичних фактів, стосовно яких існує спір про право цивільне, в межах якого (за наявності для цього підстав) можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на будівлю.

Рішення про закриття справи не обмежує сторони у реалізації захисту свого речового права в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 157, 195,198, 202, 203, 205,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної архітектурно - будівельної інспекції у Миколаївській області, Центру надання адміністративних послуг Березнегуватської районної державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації декларації про готовність об'єкту до експлуатації, скасування державної реєстрації права власності - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою провадження у справі - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення її в повному обсязі.

Головуючий :

Судді: