Справа № 451/1050/16-а,2-а/451/2/17
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/2580/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Рибачука А.І., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Радехівського районного суду Львівської області від 02.02.2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 8 вересня 2016 року до суду звернулася із адміністративним позовом та просить скасувати рішення Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області V сесія VII скликання від 15 липня 2016 року.

В обґрунтування вимог позивачка зазначає, що 15 липня 2016 року рішенням сесії Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області надано дозвіл жителям ІНФОРМАЦІЯ_1 на встановлення на початку тупикової вулиці дорожніх знаків 3.21 «В'їзд заборонено» та 5.31 «Житлова зона». У подальшому, на виконання оскаржуваного рішення третіми особами встановлено знак 3.21 «В'їзд заборонено». Позивач є власником будинковолодіння по вулиці Садова, 4 і єдиний проїзд до даного господарства по цій вулиці зазначеним вище знаком фактично заборонено. Земельна ділянка, на якій розташований знак 3.21 ПДР, відповідно до ст.83 ЗК України відноситься до земель загального користування населених пунктів (... вулиці, проїзди... тощо) та належить до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну, чи колективну власність і використовуються виключно для забезпечення належного функціонування населеного пункту. Також зазначає, що відповідно до п.3.22 ДБН 360-92** щодо містобудування планування і забудови міських та сільських поселень... до житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди. Вважає, що відсутність інших проїздів до її будинковолодіння, окрім як з вулиці Садова, є беззаперечною. Зазначає, що зміст оскаржуваного рішення суперечить чинному законодавству, оскільки таке має бути прийняте органом місцевого самоврядування спільно з органами правопорядку та організацією, що здійснює обслуговування транспортних комунікацій, а надаючи дозвіл жителям вулиці Садової на встановлення дорожніх знаків, сільська рада цим вийшла за межі своїх повноважень. Наголошує, що 30 червня 2016 року рішенням Лопатинської селищної ради при наданні дозволу на встановлення дитячого майданчику по вулиці Садова, жителів цієї вулиці зобов'язано не створювати власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок перешкод у їх користуванні.

Відповідно, рішення Лопатинської сільської ради від 15 липня 2016 року є таким, що по своїй суті суперечить іншому рішенню цієї ж ради від 30 червня 2015 року. Оскільки в цілому оскаржуване рішення перешкоджає позивачу у проїзді до будинковолодіння Садова, 4 із посиланням на норми процесуального права, просить задоволити позов, скасувавши таке. Під час розгляду справи, що в повній мірі узгоджується із вимогами ст.51 КАС України, позивачка збільшила вимоги і просить також скасувати рішення Лопатинської селищної ради Радехівського району від 30 червня 2015 про надання дозволу жителям смт. Лопатин на встановлення дитячого майданчика по вулиці Садовій в смт. Лопатин .

Оскаржуваною постановою Радехівського районного суду Львівської області від 02.02.2017 року в задоволенні позовної заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує, що позивач є власником будинковолодіння по вулиці Садова, 4 і єдиний проїзд до даного господарства по цій вулиці зазначеним вище знаком фактично заборонено.

Земельна ділянка, на якій розташований знак 3.21 ПДР, відповідно до ст.83 ЗК України відноситься до земель загального користування населених пунктів (... вулиці, проїзди... тощо) та належить до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну, чи колективну власність і використовуються виключно для забезпечення належного функціонування населеного пункту. Також зазначає, що відповідно до п.3.22 ДБН 360-92** щодо містобудування планування і забудови міських та сільських поселень... до житлових і громадських будинків слід передбачати проїзди. Вважає, що відсутність інших проїздів до її будинковолодіння, окрім як з вулиці Садова, є беззаперечною. Зазначає, що зміст оскаржуваного рішення суперечить чинному законодавству, оскільки таке має бути прийняте органом місцевого самоврядування спільно з органами правопорядку та організацією, що здійснює обслуговування транспортних комунікацій, а надаючи дозвіл жителям вулиці Садової на встановлення дорожніх знаків, сільська рада цим вийшла за межі своїх повноважень. Наголошує, що 30 червня 2016 року рішенням Лопатинської селищної ради при наданні дозволу на встановлення дитячого майданчику по вулиці Садова, жителів цієї вулиці зобов'язано не створювати власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок перешкод у їх користуванні.

Відповідно, рішення Лопатинської сільської ради від 15 липня 2016 року є таким, що по своїй суті суперечить іншому рішенню цієї ж ради від 30 червня 2015 року. Оскільки в цілому оскаржуване рішення перешкоджає позивачу у проїзді до будинковолодіння Садова, 4 із посиланням на норми процесуального права, просить задоволити позов.

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що такі встановлені комунальним підприємством Лопатинської селищної ради на виконання вимог рішення колегіального органу від 15 липня 2016 року . Також, стосовно обґрунтувань представника позивача, що наявність дорожніх знаків 3.21 «В'їзд заборонено» та 5.31 «Житлова зона» виключають дію один одного, суд робить посилання, що їх розташування погоджене у встановленому законом порядку .

Піддавши аналізу наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, судом критично оцінюються дані, викладені у інформаційному листі селищної ради №587 , оскільки в такому містяться посилання без належного їх підтвердження, а сам лист підписаний невідомою особою, повноваження якої суд ставить під сумнів, оскільки наведене не спростоване або ж підтверджене, в тому числі і змістом подальшого клопотання . Таким чином, інформація у листі Лопатинської селищної ради Радехівського району від 02 грудня 2016 року у контексті вимогст.70 КАС України, судом до уваги не береться. Також, стосовно обґрунтувань позовних вимог, що дитячий майданчик зведено без відведення земельної ділянки у встановленому законом порядку, суд констатує, що наведене може слугувати підставою для знесення такого, але аж ніяк не для скасування рішення ради на його встановлення.

Таким чином, узагальнюючи наведене, суд приходить до переконання, що рішення Лопатинської селищної ради Радехівського району від 30 червня 2015 року та від 15 липня 2016 року прийняті колегіальним органом у відповідності до закону та не можуть за своєю природою порушувати права позивача на користування своїм майном, оскільки окрім наведеного вище, має місце ще і заїзд до її господарства із сторони вулиці Бродської цього ж населеного пункту. Більше того, суд вважає за необхідне наголосити на меті з якою приймалися оскаржувані рішення.

Так, частиною 1 статті 52 Конституції України передбачено рівність дітей у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Загально відомі права дитини конкретизовані Сімейним кодексом України, Законом України «Про молодіжні та дитячі громадські організації», Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», Законом України «Про освіту» тощо.

Крім цього, слід зазначити, що Україна взяла на себе ряд зобов'язань з покращення добробуту дітей - зокрема, підписавши Конвенцію ООН про права дитини. Ця Конвенція була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та з цієї ж дати набула чинності для України.

Принциповою у забезпеченні прав дітей на виховання є ст.29 цього документа. Практично в ній регламентуються для країн-учасниць пріоритети мети суспільного виховання: a) розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі; b) виховання поваги до прав людини і основних свобод, а також принципів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй; c) виховання поваги до батьків дитини, її культурної самобутності, мови та цінностей, до національних цінностей країни, в якій дитина проживає, країни її походження та до цивілізацій, відмінних від її власної; d) підготовку дитини до свідомого життя у вільному суспільстві в дусі розуміння, миру, терпимості, рівноправності чоловіків і жінок і дружби між усіма народами, етнічними, національними і релігійними групами, а також особами з корінного населення; e) виховання поваги до навколишнього середовища, природи.

Також, Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2011 за №2402-III визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Із змісту ст.1 цього Закону вбачається, що дитинство - період розвитку людини до досягнення повноліття, а охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку та захисту її прав.

Відповідно до ст.2 Закону №2402-III, завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні. З огляду на наведене, суд приходить до переконання про безпідставність вимог, відповідно у задоволенні таких слід відмовити.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Судом встановлено, що рішенням V сесії VІІ скликання Лопатинської селищної ради від 15 липня 2016 року було вирішено надати дозвіл жителям ІНФОРМАЦІЯ_2 на встановлення на початку тупикової вулиці Дорожніх знаків 3.21 «В'їзд заборонено» та 5.31 «Житлова зона», які слід встановити відповідно до діючих стандартів та правил .

Винесенню зазначеного рішення передувало рішення LVIII сесії VІІ скликання Лопатинської селищної ради від 30 червня 2015 року, відповідно до якого надано дозвіл жителям ІНФОРМАЦІЯ_3 на встановлення дитячого майданчика на краю тупикової вулиці Садова у смт. Лопатин, із дотриманням при цьому вимог будівельних норм та чинного законодавства .

Судом констатовано та беззаперечно вбачається із наявних в матеріалах справи доказів, що вулиця Садова у смт. Лопатин Радехівського району є тупиковою, тобто непроїзною для транспортних засобів .

Також, як вбачається із наявних в матеріалах справи схем, що за своїм змістом, за виключенням незначним розбіжностей у розмірах, є ідентичними , порушення п.3.22. «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92», щодо забезпечення проїздів, на які посилається позивач, як на обґрунтування вимог, має місце не із-за наявності дитячого майданчика, а із-за винесення меж забудов землекористувачів.

Більше того, наявність дитячого майданчика на вулиці Садова у смт. Лопатин, як похідне оскаржуваного рішення селищної ради від 30 червня 2015 року, жодним чином не чинить перешкоди позивачу у доступі до її житла через наявну хвіртку , оскільки заїзду, як такого до будинку не має та і не може бути без відповідного переміщення меж суміжних землекористувачів . На спростування обґрунтувань позивача, щодо встановлення на початку вулиці Садова у смт. Лопатин дорожніх знаків, суд зазначає, що такі встановлені комунальним підприємством Лопатинської селищної ради на виконання вимог рішення колегіального органу від 15 липня 2016 року . Також, стосовно обґрунтувань представника позивача, що наявність дорожніх знаків 3.21 «В'їзд заборонено» та 5.31 «Житлова зона» виключають дію один одного, суд робить посилання, що їх розташування погоджене у встановленому законом порядку .

Піддавши аналізу наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, судом критично оцінюються дані, викладені у інформаційному листі селищної ради №587 (а.с.134), оскільки в такому містяться посилання без належного їх підтвердження, а сам лист підписаний невідомою особою, повноваження якої суд ставить під сумнів, оскільки наведене не спростоване або ж підтверджене, в тому числі і змістом подальшого клопотання .

Таким чином, інформація у листі Лопатинської селищної ради Радехівського району від 02 грудня 2016 року , у контексті вимогст.70 КАС України, судом до уваги не береться.

Також, стосовно обґрунтувань позовних вимог, що дитячий майданчик зведено без відведення земельної ділянки у встановленому законом порядку, суд констатує, що наведене може слугувати підставою для знесення такого, але аж ніяк не для скасування рішення ради на його встановлення.

Таким чином, узагальнюючи наведене, суд приходить до переконання, що рішення Лопатинської селищної ради Радехівського району від 30 червня 2015 року та від 15 липня 2016 року прийняті колегіальним органом у відповідності до закону та не можуть за своєю природою порушувати права позивача на користування своїм майном, оскільки окрім наведеного вище, має місце ще і заїзд до її господарства із сторони вулиці Бродської цього ж населеного пункту.

Більше того, суд вважає за необхідне наголосити на меті з якою приймалися оскаржувані рішення.

Так, частиною 1 статті 52 Конституції України передбачено рівність дітей у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Загально відомі права дитини конкретизовані Сімейним кодексом України, Законом України «Про молодіжні та дитячі громадські організації», Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», Законом України «Про освіту» тощо.

Крім цього, слід зазначити, що Україна взяла на себе ряд зобов'язань з покращення добробуту дітей - зокрема, підписавши Конвенцію ООН про права дитини. Ця Конвенція була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та з цієї ж дати набула чинності для України.

Принциповою у забезпеченні прав дітей на виховання є ст.29 цього документа. Практично в ній регламентуються для країн-учасниць пріоритети мети суспільного виховання: a) розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі; b) виховання поваги до прав людини і основних свобод, а також принципів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй; c) виховання поваги до батьків дитини, її культурної самобутності, мови та цінностей, до національних цінностей країни, в якій дитина проживає, країни її походження та до цивілізацій, відмінних від її власної; d) підготовку дитини до свідомого життя у вільному суспільстві в дусі розуміння, миру, терпимості, рівноправності чоловіків і жінок і дружби між усіма народами, етнічними, національними і релігійними групами, а також особами з корінного населення; e) виховання поваги до навколишнього середовища, природи.

Також, Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2011 за №2402-III визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері.

Із змісту ст.1 цього Закону вбачається, що дитинство - період розвитку людини до досягнення повноліття, а охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку та захисту її прав.

Відповідно до ст.2 Закону №2402-III, завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні.

З огляду на наведене, суд приходить до переконання про безпідставність вимог, відповідно у задоволенні таких слід відмовити.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 199, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Радехівського районного суду Львівської області від 02.02.2017 року у справі № 451/1050/16-а залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7