Справа № 815/2736/17
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2017 р.м. ОдесаСправа № 815/2736/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Бойка А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №73 від 18.04.2017р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення Головного управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим, безпідставним, прийняте без урахування побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, у зв`язку із чим підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі.

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, однак в судове засідання вони не з`явилися, поважність своєї неявки суду не повідомили, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог ст. 197 КАС України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.04.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні (а.с. 41-45).

Згідно наявних матеріалів, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кабул (Афганістан); має неповну середню освіту; за віросповіданням мусульманин, суніт; за національністю таджик; рідна мова дарі, володіє російською та англійською мовою; неодружений, що вбачається з анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вибув з країни громадянської належності у 2005 року на автомобілі до Таджикистану легально на підставі візи, з Таджикистану доїхав до Киргизстану нелегально автомобілем, після чого нелегально автомобілем з Киргизстану вибув до Російської Федерації, з Росії прибув до України (м. Харків). Прямував через такі країни як Таджикистан, Киргизстан, Російську федерацію, надовго затримувався в Таджикистані (Душанбе) - місяць, Киргизстані (Бішкек) місяць, Російській Федерації (Москва) 20 днів (а.с. 48-52).

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 10.04.2017 року (справа № 2017OD0050, реєстраційний №54), причиною виїзду з країни постійного проживання зі слів позивача вказано, що він зазнавав побиття з боку братів та батьків в дитинстві у м. Кабул, а також з боку талібів у 2000 р. Крім того, заявником вказано, що він жив бідно, не мав чим харчуватись.

18.04.2017 року на підставі проведених інтерв`ю та анкетування із ОСОБА_1 з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для оформлення вказаного висновку стало те, що вперше позивач звернувся до територіального органу ДМС 30.07.2012 року із заявою про надання захисту в Україні, за результатами розгляду якої позивачу було відмовлено в оформленні документів щодо вирішення питання про надання статусу біженця. За наслідками судового оскарження вищевказаного рішення позивачу було повернуто адміністративний позов (ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 25.06.2013 року у справі № 815/1962/13). Відтак, шукач захисту протягом чотирьох років (у період з 07.04.2013 року по 10.04.2017 року) перебував на території України нелегально, порушуючи норми чинного законодавства. За наслідками аналізу матеріалів особової справи заявника встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті міжнародного захисту, пояснення шукача притулку містять суттєві відмінності та елементи зловживання процедурою (а.с. 71-76).

18.04.2017 року відповідачем видано наказ №73, яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особова справа №2017OD0050 (а.с. 66).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на його безпідставність та невідповідність вимогам закону, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби про відсутність підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Оскільки відповідачем наведено достатні аргументи та доводи, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що 18.04.2016 року за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, позивач не надав, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не було надано до Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування в Афганістані та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Позивач як шукач захисту не надав як до Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області, так і до суду документів, які можуть бути доказом того, що йому загрожує небезпека у разі повернення до країни громадянської належності, а також не навів жодних фактів на обґрунтування побоювань у разі повернення до Афганістану, які б ґрунтувались на подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на наявність ймовірних побоювань.

Твердження позивача стосовно можливого переслідування є суперечливими та неправдоподібними. Так, позивач прибув в Україну в 2005 році. 30.07.2012 року позивач звернувся із заявою про надання міжнародного захисту до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області. За результатами розгляду особової справи позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надані статусу біженця (наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №64 від 21.08.2012 року).

Не погодившись з вищевказаним наказом позивач оскаржив останній в судовому порядку. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25.06.2013р. року по справі № 815/1962/13 адміністративний позов ОСОБА_1 повернуто позивачу.

10.04.2017 року позивач повторно звернувся до управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до заяви від 10.04.2017 року (а.с. 41), позивач вказав, що працював водієм в іноземній компанії, у зв`язку із чим зазнавав утисків від членів угрупування «Талібан». Водночас, заява від 30.07.2012 року містить зовсім інші відомості стосовно історії переслідування в країні громадянської надежності (а.с. 102), зокрема, звернення за міжнародним захистом вперше мотивоване перебуванням протягом місяця у полоні представників угруповання «Талібан» через неналежний, на їх погляд, зовнішній вигляд особи.

Крім того, наведені позивачем історії в заявах від 30.07.2012 року та від 10.04.2017 року спростовуються під час проведення співбесіди від 18.04.2017 року. Так зі змісту протоколу співбесіди від 18.04.2017 року вбачається, що на території Афганістану позивач не працював, а в полон до талібів потрапив з метою обміну на затриманих членів угрупування, де перебував протягом двадцяти діб (а.с. 63). Поряд з цим, під час анкетування 12.04.2017 року позивачем не надано жодної інформації щодо його перебування у полоні.

Під час співбесіди від 20.08.2012 року позивач зазначив, що на Батьківщині він зазнавав переслідувань з боку талібів за релігійною ознакою (а.с. 118), однак під час співбесіди від 18.04.2017 року (а.с. 64) відповідачем встановлено, що в шукача захисту відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на Батьківщині у відповідності з п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається з матеріалів справи, звернення позивача у 2012 року мотивовано відсутністю будь-яких документів та необхідністю легального перебування на території України. Відповідач дійшов висновку, що повторне звернення у 2017 р. відбулось з метою отримання допомоги з боку територіального підрозділу ДМС в питаннях фінансово забезпечення та переїзду до іншої, більш розвиненої країни. Додатково було повідомлено, що позивач має бажання постійно проживати в Україні та має наміри потрапити до більш розвиненої країни (Канади чи Америки), тобто позивачем здійснюються пошуки кращих умов життя за межами Батьківщини. Повертатись на Батьківщину позивач не планує через відсутність власне небажання та неможливість достатнього заробітку в Афганістані арк. 3-4 протоколу співбесіди від 18.04.2017 року) (а.с. 63-64).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як стверджував позивач, з Афганістану він виїхав у 2005 року, автомобілем з м. Кабул (Афганістан) до м. Душанбе (Таджикистан), на підставі паспортного документа та туристичної візи. На території Таджикистану перебував протягом місяця, однак за наданням міжнародного захисту не звертався. З м. Душанбе (Таджикистан) нелегально дістався до м. Бішкек (Киргизстан), де перебував протягом місяця, після чого, без дозвільних документів виїхав до м. Москви (Російська Федерація). На території Російської Федерації перебував протягом двадцяти діб, однак за наданням міжнародного захисту також не звертався. З м. Москви (Російська Федерація) позивач вибув на автомобілі у напрямку російсько-українського кордону, який перетнув нелегально у 2005 році.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту потрапляння позивача до України (2005р.) до моменту першого звернення із заявою про надання міжнародного захисту (20112р.) існує значний проміжок часу. З цього приводу позивач пояснив, що його було документовано посвідкою на постійне проживання, яку він втратив за невідомих обставин (арк. 3 протоколу співбесіди від 18.04.2017 року). Крім того, позивач пояснив, що на теперішній час в Україні мешкають шестеро його рідних братів та деякі з них вже отримали громадянство України (а.с. 63). Зазначені обставини свідчать про те, що чергове звернення позивача до відповідача мотивовано спробою легалізувати своє перебування на території України.

Під час співбесіди позивач зазначив, що його найближчі родичі на теперішній час перебувають в Афганістані (батько, матір, чотири сестри, два брати), постійне місце проживання не змінювали, жодних переслідувань не зазнавали (а.с. 63).

Таким чином, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв`язку з чим в`їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні, лише підтверджують те, що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року.

Суд першої інстанції вірно враховано те, що з аналізу особової справи та наявних матеріалів встановлено, що будь-яких погроз, пов`язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством, належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач не отримував. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Відносно додаткової форми захисту суд першої інстанції вірно зазначив, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином Афганістану, в матеріалах справи міститься копія національного паспорта. Відтак, ОСОБА_1 користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання паспорта, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є ОСОБА_1 , забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Надана позивачем інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та під час судового розгляду щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані, є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих пояснень та доказів щодо можливого його особистого переслідування в разі повернення на Батьківщину.

Враховуючи викладене, оскільки під час розгляду справи встановлена відсутність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при повторному зверненні щодо надання таких статусів позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 200 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили в порядку, встановленому частиною 5 статті 254 КАС України, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

А.В. Бойко