Справа № 820/1958/17
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2017 р.Справа № 820/1958/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бегунца А.О.

Суддів: Старостіна В.В. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2017р. по справі № 820/1958/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним висновку, визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківської області (далі - відповідач), в якому просив суд: 1) визнати протиправним висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Харківської області "Про результати перевірки матеріалів, щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1", від 20.09.2016 року та скасувати рішення Головного Управління Державної Міграційної служби України в Харківський області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 04/1-223571 від 20.09.2016 року громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1; 2) визнати неправомірною відмову Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області щодо не здійснення оформлення та видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 20.04.2017 року замість втраченої та зобов'язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 20.04.2017 року замість втраченої; 3) стягнути з Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області на користь громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 1280 гривень 00 копійок здійснених ним судових витрат; 4) встановити судовий контроль за виконанням ГУ ДМС України в Харківській області рішення Харківського окружного адміністративного суду; 5) зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області надати звіт про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2017 року вказаний позов задоволено частково. Визнано протиправним висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Харківської області "Про результати перевірки матеріалів, щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1" від 20.09.2016 року. Скасовано рішення Головного Управління Державної Міграційної служби України в Харківський області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 04/1-223571 від 20.09.2016 року громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнано неправомірною відмову Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області щодо не здійснення оформлення та видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 20.04.2017 року замість втраченої. Головному Управлінню Державної міграційної служби України в Харківський області повторно розглянути питання щодо здійснення оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 20.04.2017 року замість втраченої. Стягнуто з Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області на користь громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят гривень 00 копійок) гривень здійснених ним судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного і всебічного з'ясування обставин справи, що мають значення для справи.

Позивач надав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на обґрунтованість та об'єктивність рішення суду першої інстанції, просив залишити її без задоволення, постанову суду першої інстанції - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин В'єтнаму, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області 11.05.2005 року на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" (чоловік іммігрантки), надано дозвіл на імміграцію в Україну та 11.05.2005 року документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1, терміном дії - безстроково, з подальшою реєстрацією за адресою: АДРЕСА_2.

Отже, громадянину СРВ ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну у зв'язку з тим, що його дружина, громадянка СРВ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 10.08.2004 року була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2.

В подальшому Рішенням ВГІРФО ГУМВС України в Харківський області на підставі дозволу на імміграцію в Україну позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 від 07.06.2012 року, терміном дії безстроково.

За матеріалами справи судом з'ясовано, що у вересні 2016 року позивач, ІНФОРМАЦІЯ_4, звертався до ГУ ДМС України в Харківській області щодо отримання громадянства дитині.

Рішенням ГУ ДМС України у Харківській області від 20.09.2016 року № 04/1-223571 громадянину СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", виданий 11 травня 2005 року.

В подальшому, позивач звернувся з заявою від 14.04.2017 року до Слобідського відділу поліції ГУ НП в Харківський області по факту втрати посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_3 від 07.06.2012 року, яка була зареєстрована до ЖЄО № 8095 від 14.04.2017 року.

Позивачем 19.04.2017 року отриманий Висновок Слобідського відділу поліції ГУ НП в Харківський області, яким повідомлено, що серед знайдених документів та вилучених документів на ім'я громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 - не значаться.

20 квітня 2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою стосовно здійснення обміну бланку посвідки на постійне проживання у зв'язку із її втратою.

Представник позивача 14 квітня 2017 року звернулась до ЧЧ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання та щодо встановлення стану чинності прийнятого рішення відносно громадянина В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання.

Як вбачається із матеріалів справи, ГУ ДМС України в Харківський області обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні позивачу не здійснив та 26.04.2017 року прийняв рішення за результатами розгляду заяви позивача від 20.04.2017 року про відмову у видачі посвідки.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням відповідача, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, не дотримуючись порядку скасування дозволу на імміграцію, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування принципу пропорційності, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, а саме, не запросив позивача для надання особистих пояснень та не вручав копію даного рішення, та не вилучав посвідку на постійне проживання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (в редакції, чинній на час надання позивачці дозволу на імміграцію в Україну) іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами пп.2, 3 ч.1 ст. 6 Закону №2491-ІІІ спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, що діяла на час видачі позивачці посвідки на постійне проживання в Україні), дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону №2491-ІІІ квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону (в редакції, що діяла на час оформлення посвідки) встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Колегія суддів зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. N 1983 (далі по тексту - Порядок № 1983).

У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку (в редакції, яка діяла на час надання посвідки) рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме, зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що дружина ОСОБА_1, громадянка СРВ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 10.08.2004 року була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2.

Отже, відповідач, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні та видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, та керуючись пунктом п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст. 10 Закону України "Про імміграцію", не виявив, у зв'язку з чим видав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного висновку «Про результати перевірки матеріалів, щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1», від 20.09.2016 року, підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 стало те, що дозвіл на імміграцію в Україну від 11.05.2005 року та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 11.05.2005 року та серії НОМЕР_3 від 07.06.2012 року, надані громадянину СРВ ОСОБА_1 оформлені на підставі документів, що втратили чинність, а тому підлягали скасуванню.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, що діяла на час прийняття рішення відповідачем про скасування дозволу) дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з п.п. 21-24 Порядку № 1983 (в редакції, чинній на час скасування дозволу) дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Колегія суддів зазначає, що Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу про прийняте рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 20.09.2016 року про скасування дозволу на імміграцію стало відомо тільки 27.04.2017 року із відповіді відповідача на адвокатський запит.

Апелянт зазначає, що відпали обставини, на підставі яких громадянин ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію, оскільки дружині позивача, громадянці СРВ ОСОБА_2 15.03.2016 року наказом ДМС України №36 було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. З огляду на що, на думку відповідача, дозвіл на імміграцію в Україну від 11.05.2005 року та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 11.05.2005 року та серії НОМЕР_3 від 07.06.2012 року, надані громадянину СРВ ОСОБА_1 оформлені на підставі документів, що втратили чинність, а тому підлягали скасуванню.

Між тим, постановою Харківського окружного адміністративного суд по справі 820/3221/16 від 26.10.2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.01.2017 року, визнано протиправним висновок Управління Державне міграційної служби України в Київській області від 22.02.2016 року відносно громадянки Вєтнаму ОСОБА_2 (жінки позивача), скасовано пункт 10 (підпункти 10.1-10.3) наказу Державної міграційної служби України "Про скасування деяких рішень про видач посвідок на постійне проживання" № 36 від 10.03.2016 року що стосується громадянки В'єтнаму ОСОБА_2.

На виконання рішення суду по справі 820/3221/16 дружина позивача, громадянка Вєтнаму ОСОБА_2, зверталась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання та 30.01.2017 року відповідачем документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4.

З огляду на вищезазначені обставини, зазначена відповідачем підстава для скасування позивачу 20.09.2016 року рішення про надання дозволу на імміграцію не може бути визнана як законна та прийнята до уваги, оскільки відпали обставини, що зумовили ГУ ДМС України у Харківській області скасувати дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 11.05.2005 року громадянину СРВ ОСОБА_1.

Інших підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні, а також проведення інших дій, пов'язаних з скасуванням дозволу на імміграцію, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання позивача.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в порушення вищезазначених норм, питання про скасування дозволу на імміграцію розглядалось без запрошення позивача для надання пояснень, при винесенні оскаржуваного рішення не вивчались обставини, зокрема, ті, що позивач тривалий час проживає на території України, де працює та має родину.

Таким чином, відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивача при відсутності будь-якої його вини у виниклих обставинах. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивача, оскільки він мав передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.

Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно судової практики: "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. United Kingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).

Таким чином, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, не враховувалось наявність малолітньої дитини, законне право дитини на проживання разом з батьками.

Крім того, згідно положень статей 9,29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

З огляду на встановлені у справі обставини колегія суддів приходить до висновку, що відповідач під час складення оскаржуваного висновку та прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування принципу пропорційності, а також права особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправним висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Харківської області "Про результати перевірки матеріалів, щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1", від 20.09.2016 року та скасування рішення Головного Управління Державної Міграційної служби України в Харківський області про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 04/1-223571 від 20.09.2016 року громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визнання неправомірною відмову Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області щодо не здійснення оформлення та видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 20.04.2017 року замість втраченої та зобов'язання Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 20.04.2017 року замість втраченої, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач звернувся з заявою від 14.04.2017 року до Слобідського відділу поліції ГУ НП в Харківський області по факту втрати посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_3 від 07.06.2012 року, яка була зареєстрована до ЖЄО № 8095 від 14.04.2017 року.

Позивачем 19.04.2017 року отриманий Висновок Слобідського відділу поліції ГУ НП в Харківський області, яким повідомлено, що серед знайдених документів та вилучених документів на ім'я громадянина В'єтнаму ОСОБА_1 - не значаться.

Згідно з п. 22 Порядку № 251 у разі пошкодження чи втрати посвідки іноземець та особа без громадянства може звернутися за отриманням нової посвідки в порядку, встановленому для її обміну чи продовження строку її дії, до територіального органу або підрозділу ДМС за місцем проживання.

Про втрату посвідки іноземець та особа без громадянства або приймаюча сторона зобов'язані негайно повідомити органу Національної поліції за місцем її втрати та територіальному органу або підрозділу ДМС за місцем видачі посвідки, який інформує про це протягом п'яти днів ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби. Втрачена посвідка визнається недійсною та в разі її вилучення підлягає знищенню. Втрачена посвідка, що виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів надсилається для знищення за місцем її видачі.

Окрім того, у п. 3.18. Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС від 15.07.2013 р. № 681, зазначено, що у разі пошкодження чи втрати посвідки іноземець та особа без громадянства можуть звернутися за отриманням нової посвідки в порядку, встановленому для її обміну чи продовження строку її дії, до територіального органу або підрозділу ДМС за місцем проживання.

Згідно з п.15 Порядку № 251 для обміну посвідки подаються: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Зазначені документи іноземець та особа без громадянства подають не пізніше ніж через місяць після зміни прізвища та (або) власного імені чи по батькові, встановлення розбіжностей у записах або непридатності посвідки для користування.

За приписами п. 11 Порядку № 251 за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником.

У відповідності до п. 4.6. Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС від 15.07.2013 р. № 681, за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для посвідки на постійне проживання) і п'ятнадцяти днів (для посвідки на тимчасове проживання) з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі нової посвідки.

Про прийняте рішення робиться відмітка в заяві із зазначенням терміну (у разі обміну посвідки на тимчасове проживання), до якого видається посвідка, або про причини відмови в її видачі.

Колегія суддів зазначає, що згідно з п.17 Порядку № 251, рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Як свідчать матеріали справи, 20 квітня 2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою стосовно здійснення обміну бланку посвідки на постійне проживання у зв'язку із її втратою. Представник позивача 14 квітня 2017 року звернулась до ЧЧ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання та щодо встановлення стану чинності прийнятого рішення відносно громадянина В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання.

Проте, ГУ ДМС України в Харківський області обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні позивачу не здійснив та 26.04.2017 року прийняв рішення за результатами розгляду заяви позивача від 20.04.2017 року про відмову у видачі посвідки.

Відповідач, відмовивши у видачі посвідки на підставі пп.6 п.17 Порядку № 251, не зазначив, якою нормою якого закону він керувався.

Оскільки позивач надав всі документи, необхідні для видачі нової посвідки на постійне проживання замість втраченої, беручи до уваги, що підстави для відмови у видачі посвідки, передбачені пунктом 17 Порядку № 251, в даному випадку відсутні, колегія суддів вважає, що відповідачем по справі необґрунтовано відмовлено позивачу у видачі посвідки.

Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлену судом першої та апеляційної інстанції неправомірність рішення відповідача про скасування дозволу позивача на імміграцію в Україну, та дій відповідача щодо відмови у видачі посвідки, колегія суддів приходить до висновку, що належним та достатнім способом судового захисту права позивача у спірних відносинах є визнання неправомірною відмову Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області щодо не здійснення оформлення та видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 20.04.2017 року замість втраченої. Головному Управлінню Державної міграційної служби України в Харківський області повторно розглянути питання щодо здійснення оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 20.04.2017 року замість втраченої.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10.07.2017р. по справі № 820/1958/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бегунц А.О.
Судді(підпис) (підпис) Старостін В.В. Рєзнікова С.С.

Повний текст ухвали виготовлений 13.10.2017 р.