Справа № 337/3083/17
Суддя: Нещеретна Л. М.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЄУН № 337/3083/17
Провадження № 2-а/337/235/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2017 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Нещеретної Л. М.

з участю секретаря Шварцер Г.М.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжі про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії. -

ВСТАНОВИВ:

До Хортицького районного суду м.Запоріжжя звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо нездійснення виплати пенсії по інвалідності III групи з 01.02.2017 року та зобов`язати Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжі здійснити виплату пенсії по інвалідності III групи з 01.02.2017 року, призначену за заявою позивача з 13 квітня 2016 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він вквітні 2016 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя (в подальшому реорганізоване в Правобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя) із заявою про обчислення, призначення та виплату пенсії по інвалідності ІІІ групи загального захворювання, встановленої медико-соціальною експертною комісією КУ Обласний центр медико-соціальної експертизи» Запорізької обласної ради тимчасово строком на один рік, згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». На підставі заяви та доданих до неї документів позивачу було призначено пенсію по інвалідності ІІІ групи загального захворювання, згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

В той же час, на підставі частини другої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року, а в подальшому і в редакції Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII, протягом 2016, а потім і відповідного періоду 2017 року призначена пенсія позивачу не виплачувалася.

В подальшому відповідно до акту огляду цієї ж медико-соціальної експертної комісії (довідка серії АВ № 0831010 від 03.05.2017)позивачу було встановлено інвалідність ІІІ групи загального захворювання безстроково з 01.05.2017.

25 липня 2017 року позивач повторно звернувся до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про обчислення та призначення пенсії у звязку із встановленням йому III групи інвалідності з 01.05.2017.

Управлінням листом від 31 липня 2017 року за вихідним № 224/к-9 письмово відмовлено позивачу у задоволенні заяви, посилаючись на те, що згідно абзацу другого частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (зі змінами, внесеними Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII): «Тимчасово, по 31 грудня 2017 особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 №889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачується».

Позивач вважає таку відмову неправомірною, оскільки це порушує приписи ОСОБА_3 України, а саме ст. 46, яка гарантує громадянам України право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі, зокрема, повної часткової або тимчасової втрати працездатності. У розвиток цієї норми ОСОБА_3 Верховною Радою України були прийняті Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Статтею 4 Основ встановлено один з видів загальнообов'язкового державного соціального страхування пенсійне страхування.

Одним із принципів державного соціального страхування визначено державну гарантію реалізації застрахованими громадянами своїх прав (стаття 5 Основ).

Таким чином, держава Україна взяла на себе зобовязання гарантувати своїм громадянам соціальне забезпечення, зокрема, в разі їх повної непрацездатності.

Вказана гарантія громадян на соціальний захист розкрита у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» nau://ukr/1788-12/, яким встановлено принципи, засади та механізм призначення та виплати пенсій.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Право на отримання пенсій передбачено, в тому числі, громадянам України, які зас траховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (стаття 8 Закону).

Як вже зазначалося вище, позивачу у 2016 і 2017 році була призначена пенсія за інвалідністю ІІІ групи, відповідно стан його здоровя, відповідав критеріям, встановленим Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову та просив його задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на те, що 24 грудня 2015 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII, яким внесено зміни у абзац 2 та 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року. З урахуванням внесених змін вказана стаття Закону передбачала, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I а II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України № 1774-VIIIвід 06.12.2016 абз.2 та 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» № 1058-IVвід 09.07.2003 викладено в такій редакції: «Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам (крім інвалідів Iта II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 працює на посаді заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3, призначена йому пенсія не виплачується.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Правобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, з 13.04.2016 р. йому була призначена пенсія по інвалідності ІІІ групи загального захворювання згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Позивач працює на посаді заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури № 3, у звязку з чим призначена пенсія по інвалідності протягом 2016 та відповідного періоду 2017 року не виплачується відповідно до положень ч. 2 ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування (в редакції Закону України № 911-VIIIвід 24.12.2015, а в подальшому в редакції Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII.).

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_3 України в Україні діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Ст. 46 ОСОБА_3 України гарантує громадянам України право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі, зокрема, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з вимогами ст. 64 ОСОБА_3 України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_3 України.

За приписами ст.ст. 21, 22 ОСОБА_3 України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У розвиток цих норм ОСОБА_3 Верховною Радою України були прийняті Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Статтею 4 Основ встановлено один з видів загальнообов'язкового державного соціального страхування пенсійне страхування.

Одним із принципів державного соціального страхування визначено державну гарантію реалізації застрахованими громадянами своїх прав (стаття 5 Основ).

Таким чином, держава Україна взяла на себе зобовязання гарантувати своїм громадянам соціальне забезпечення, зокрема, в разі їх повної непрацездатності.

Вказана гарантія громадян на соціальний захист розкрита у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»nau://ukr/1788-12/, яким встановлено принципи, засади та механізм призначення та виплати пенсій.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

Право на отримання пенсій передбачено, в тому числі, громадянам України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом (стаття 8 Закону).

Як вже зазначалося вище, позивачу у 2016 і 2017 році була призначена пенсія за інвалідністю ІІІ групи, відповідно, тобто стан його здоровя, відповідав критеріям, встановленим Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Так, частина друга статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року викладена в наступній редакції:

«Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються»;

а в редакції Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII:

«Тимчасово, по 31 грудня 2017 особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 №889-VIII «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачується».

Таким чином, даними нормами припинено виплату пенсій за інвалідністю ІІІ групи окремій категорії осіб, які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів".

Між тим, як вже зазначалося пенсія по непрацездатності є соціальною гарантією, встановленою ОСОБА_3 України.

Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово вказував про недопущення звуження чи скасування соціальних гарантій.

Так, в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року Конституційний Суд України визначив, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 ОСОБА_3 України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 року Конституційний Суд України вказав, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобовязана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати ОСОБА_3 України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Отже, з наведених підстав положення частини другої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року, а рівно і в редакції Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII, щодо припинення виплати пенсії особам, що їм призначені на час їх роботи на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту цих осіб та суперечать приписам ОСОБА_3 України стосовно рівності конституційних прав громадян незалежно від роботи на будь-якій посаді після призначення пенсії.

Крім того, аналіз зазначених нормативних актів вказує, що на час виникнення спірних відносин існувало декілька нормативних актів, які по різному регулювали питання виплати пенсії за непрацездатністю (частковою або повною), тому з огляду на ієрархію нормативних актів, застосуванню підлягає ОСОБА_3 України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 2 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280, Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується ОСОБА_3, законами України та іншими нормативними актами.

Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, які у своїй діяльності також повинні дотримуватися, в першу чергу, ОСОБА_3 України.

Тому органи пенсійного забезпечення, здійснюючи свої повноваження зобовязані, в першу чергу, дотримуватися ОСОБА_3 України.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у виплаті пенсії позивачу відповідач порушив приписи ОСОБА_3 України, у звязку з чим його рішення щодо відмови у виплаті пенсії за інвалідністю ІІІ групи підлягає скасуванню.

Аналогічні та послідовні висновки, щодо неможливості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод позивача, також викладені у мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року в справі № 1-38/2016, постановленого за клопотанням Верховного суду України.

Так, в своєму рішенні Конституційний Суд України, зокрема, наголосив на наступному.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в ОСОБА_3 України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 ОСОБА_3 України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004).

Організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей, пов'язані не з втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 ОСОБА_3 України), а особливістю виконуваних ними обов'язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захисту суверенітету, територіальної цілісності України (частина перша статті 17 Основного Закону України).

Конституційний Суд України зазначав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави, пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційний Суд України вважає, що норми-принципи частини пятої статті 17 ОСОБА_3 України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв'язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені.

Оспорюваними положеннями Закону № 2262 тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, призупинено виплату призначеної пенсії особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» (перше речення частини першої статті 54).

Конституційний Суд України стверджує, що призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом № 2262, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною пятою статті 17 ОСОБА_3 України, які зобов'язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Виходячи з наведеного, в своєму наведеному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону № 2262 суперечать статті 17 ОСОБА_3 України.

З огляду на наведені підстави Конституційний Суд України, крім іншого, вирішив визнати такими, що не відповідають ОСОБА_3 України (є неконституційними), положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року №2262- XII зі змінами, а саме першого речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Таким чином Конституційним Судом України визнано неконституційною норму закону, аналогічну по змісту, формі, способу прийняття та меті положенням Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII.

Частинами першою-третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В розумінні вказаної норми Конвенції, і цього «майна» позивач був позбавлений на підставі, як вже зазначалося законівУкраїни № 911-VIII від 24.12.2015 року та № 1774-VIII від 06.12.2016.

Так, у справі «Пічкур проти України», № 10441/06, п. 41 рішення від 07.02.2014 року Європейський Суд (ЄСПЛ) зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

ОСОБА_3 України та Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначали чіткі підстави отримання пенсії стан здоровя. Отже, отримувана позивачем пенсія є «майном», гарантованим ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції втручання у майнові права допускається лише в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права.

Правомірність такого втручання перевіряється застосуванням алгоритму, виведеному ЄСПЛ у своїй практиці, відповідно до якого втручання має бути законним, повинно переслідувати легітимну мету (в інтересах суспільства) та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної людини.

Необхідність такого втручання, з огляду на економічні процеси, що відбуваються в країні з 2014 року слід визнати таким, що відбулося в загальних інтересах.

В той же час, запроваджений нормативним актом захід поклав на позивача непропорційний тягар, оскільки не передбачив будь-якої компенсації для дотримання балансу між переслідуємим загальним інтересом та майновим інтересом позивача.

Отже втручання у майнове право позивача було непропорційним.

Крім того, таке позбавлення «майна» стосувалося не всіх осіб, які після оформлення права на пенсію продовжили працювати, а лише окремої категорії осіб, що працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів" (стаття 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України № 911-VIII від 24.12.2015 року, а також Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII).

Тому, є очевидними порушення, як статті 24 ОСОБА_3 України, так і статті 14 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Стаття 24 ОСОБА_3 України визначає, що громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 14 Конвенції проголошує, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

За практикою ЄСПЛ ст. 14 Конвенції не існує незалежно від її інших норм, але вона може грати важливу автономну роль, доповнюючи та уточнюючи їх, надаючи особам гарантії від будь-якого виду дискримінації при здійсненні ними своїх прав та свобод, гарантованих Конвенцією (справа «MARCKX проти Бельгії», № 6833/74, п. 32, рішення від 13.06.1979 року).

У справі «Пічкур проти України», № 10441/06, п. 40, рішення від 07.02.2014 року Суд зазначив, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати.

Наполягаючи на застосуванні положень ст. 14 Конвенції до спірних відносин позивач враховує обставини, що склалися в державі починаючи з 2014 року, що характеризуються спадом економіки, недостатністю власних фінансових ресурсів та необхідності запровадження заходів щодо подолання економічної кризи, в тому числі і шляхом економії власних фінансових ресурсів.

Проте, розуміючи такі кроки, що призвели до позбавлення позивача «майна», звертаю увагу суду на різниці у поводжені між особами, вказаними в статті 47 Законув редакції законів України № 911-VIII від 24.12.2015 та від 06.12.2016 № 1774-VIII та іншими громадянами, які реалізували своє право на пенсію та продовжили працювати на посадах, не повязаних з публічною службою чи займатися іншою оплачуваною роботою.

Тому такий підхід не виправдовує відмінне ставлення до осіб, зазначених в ст. 47 Закону.

За таких обставин різниця у поводженні із зазначеними особами, до яких відноситься і позивач, порушувала статтю 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач в ході судового розгляду не довів правомірності своїх дій з приводу відмови позивачу у виплаті пенсії за інвалідністю ІІІ групи на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Таким чином суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

В той же час, з урахуванням того, що позивач дізнався про порушення своїх прав 31.07.2017 з листа Управління ПФУ №224/к-9,враховуючи положення ст. 99 КАС України, суд вважає, що виплата пенсійні виплати підлягаю виплаті з 01.02.2017, тобто в межах 6-місячного строку звернення до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно квитанції, яка міститься в матеріалах справи, позивачем сплачено 640,00 грн. судового збору на рахунок Державного бюджету. Отже, ця сума підлягає відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись ст. 19, 21,46, 64, 68, 126, 130 ОСОБА_3 України, ст.ст. 2, 10, 11, 71, 86, 94, 99, 100, 158-167, 183-2 КАС України, Законами України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року, Пунктом 6 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо нездійснення виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності ІІІ групи з 01.02.2017 року.

Зобовязати Правобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя здійснити ОСОБА_1 виплату пенсії по інвалідності ІІІ групи з 01 лютого 2017 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору в розмірі 640,00 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Л.М. Нещеретна