Справа № 826/6906/17
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6906/17 Головуючий у 1-й інстанції: Шрамко Ю.Т. Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

17 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про:

- визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень відповідача Сіренка С.В. про стягнення виконавчого збору від 15 березня 2017 року (реєстраційний номер виконавчого провадження 46873276);

- визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень відповідача Рубель І.В. про відкриття виконавчого провадження від 16 березня 2017 року (реєстраційний номер виконавчого провадження 53597195).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2017 року ОСОБА_3 у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовною заявою до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренка С.В. про стягнення виконавчого збору від 15 березня 2017 року (реєстраційний номер виконавчого провадження - відмовлено у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

На вказану ухвалу суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення питання, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити розгляд за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

З наведеного випливає, що положення Закону окреслюють підвідомчість спорів щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення залежно від суду, який видав виконавчий документ.

Водночас, суд першої інстанції не врахував, що приписи ч. 2 ст. 74 Закону визначають, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Тобто, визначаючи поширення юрисдикції адміністративного суду на правовідносини щодо оскарження рішення, дій чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), законодавець відніс до таких рішень, зокрема, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

При цьому, встановивши юрисдикцію суду, який уповноважений розглядати відповідні спори, законодавець указав, що адміністративний суд визначається у порядку, передбаченому законом.

З наведеного вбачається, що в будь-якому випадку на спір, предметом якого є оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, поширюється юрисдикція адміністративних судів, у зв'язку з чим твердження суду першої інстанції про те, що даний позов не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, що стало наслідком відмови у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України, є помилковим.

Посилання ж суду першої інстанції на правові позиції Верховного Суду України у постановах від 06 квітня 2016 року у справі №6-570цс16 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-3077цс15, є, на переконання судової колегії, помилковими, оскільки на момент ухвалення даних рішень не набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, положеннями якого прямо визначено суд, уповноважений розглядати спір щодо оскарження постанови про стягнення виконавчого збору.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Відповідно до ч.1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно п.5 ч.1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої цієї статті.

Наведені положення кореспондують приписам ч.6 ст. 181 КАС України, які закріплюють, що адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 18 цього Кодексу, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, оскаржувана постанови про стягнення виконавчого збору винесена Державним виконавцем при виконанні виконавчого листа №370/1211/14-ц, виданого 08 січня 2015 року Макарівським районним судом Київської області у цивільній справі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

З огляду на викладене, а також зважаючи на те, що законодавцем імперативно визначено належність до юрисдикції адміністративного суду справ щодо оскарження, зокрема, постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність розгляду і вирішення даної справи у порядку того провадження і тим судом, який видав виконавчий лист.

За таких обставин, судова колегія вважає передчасними висновки суду першої інстанції про неможливість розгляду і вирішення даного спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» прямо закріплено поширення юрисдикції саме адміністративних судів на спірні правовідносини.

Враховуючи зазначене, суд зазначає, що позивач вірно звернувся до суду з даним позовом в порядку адміністративного судочинства.

Отже при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, що призвело до невірного по суті вирішення справи.

Відповідно до статті 204 КАС України - підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 160, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 травня 2017 року - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Чаку Є.В.

Мєзєнцев Є.І.