Справа № 2а-0770/2411/11
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/8322/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Виноградівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області про скасування податкового повідомлення-рішення за апеляційними скаргами фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Виноградівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Берегівської об'єднаної державної податкової інспекції Закарпатської області про скасування податкового повідомлення-рішення від 24 червня 2011 року № НОМЕР_1 про збільшення суми грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб у сумі 32826,25 грн. (основний платіж 26261 грн., штрафні (фінансові) санкції 6565,25 грн).

У звязку з правонаступництвом було здійснено зміну відповідача на Виноградівську ОДПІ.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Берегівської об'єднаної державної податкової інспекції № НОМЕР_1 від 24 червня 2011 року про збільшення суми грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб в частині збільшення суми грошового зобов'язання у сумі 15000 грн. (основний платіж 12000 грн, штрафні (фінансові) санкції 3000 грн). В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Із цією постановою не погодилася Виноградівська ОДПІ та оскаржила її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначила, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні спору, також не дав належної оцінки встановленим фактам. Так, апелянт вказав, що перевіркою було встановлено, що позивач уклав договір з ОСОБА_2 про надання послуг по пошуку автозаправних станції для підприємницької діяльності позивача. На підтвердження здійснення таких заходів було надано акти виконаних робіт №1 від 27 вересня 2010 року на суму 40000 грн та №2 від 27 грудня 2010 року на суму 40000 грн. Згідно цих документів ОСОБА_2 провів переговори та організував документообіг при пошуку місць. Однак, належних доказів реального виконання договору та вчинення дій, що вказані в актах, надано не було. При цьому позивач на день проведення перевірки не відкрив жодного обєкту (нової АЗС) для здійснення підприємницької діяльності. Розрахунки були проведені у готівковій формі в грудні 2010 року і віднесені до валових витрат безпідставно. Суд безпідставно послався на техніко-економічне обґрунтування будівництва автозаправочних станцій, як на документи, що підтверджують виконання робіт, так як їх не було надано під час перевірки. Отже, в порушення ст. 13 Декрету «Про прибутковий податок з громадян» ПП ОСОБА_1 завищив валові витрати на суму 80000 грн. Тому вважає, що постанову суду необхідно скасувати і винести нову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Також апеляційну скаргу на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2017 року подав позивач. В апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні спору, і безпідставно відмовив в частині позову. Так, зауважив, що відповідач неналежним чином застосував ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» та наказ Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 року № 12, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 09.06.1993 року за № 64 «Про затвердження Інструкції «Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю», якими передбачено, що до складу витрат фізичної особи субєкта підприємницької діяльності, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, включаються суми ПДВ, внесені до бюджету. Оскільки матеріалами справи доведено факт сплати позивачем коштів до бюджету, виключення їх з витрат є неправомірним. Просить скасувати постанову і задовольнити позов.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу позивача та дав пояснення, аналогічні викладеним у ній доводам.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що проведеною Брегівською ОДПІ перевіркою встановлено порушення ОСОБА_1 податкового законодавства, а саме: підприємцем неправомірно включено до складу валових витрат податку на додану вартість у загальній сумі 95073 грн, який був сплачений ним до бюджету; неправомірно включено до складу валових витрат вартість послуг з пошуку місць розташування автозаправних станцій у загальній сумі 80000 грн, наданих йому приватним підприємцем ОСОБА_2 (згідно договору про надання юридичних, інформаційних, аналітичних послуг № 07 від 01 червня 2010 року).

Також, у акті перевірки було вказано, що у періоді, який перевірявся, субєкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1 застосовував загальну систему оподаткування, обліку та звітності, був платником податку на додану вартість та здійснював такі види діяльності за КВЕД: роздрібна торгівля пальним (51.50.0.) та оптова торгівля пальним (КВЕД 51.51.0.). Підприємницька діяльність у сфері роздрібної та оптової торгівлі пальним здійснювалась позивачем на орендованих заправних станціях в с. Горонглаб (договір оренди № б/н від 29 серпня 2006 року) та в с. Косонь (договір оренди № б/н від 16 червня 2006 року).

За наслідками проведеної перевірки та встановлених порушень, 24 червня 2011 року Берегівською ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким згідно з пунктом 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України збільшено ОСОБА_1 суму грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб на 32826,25 грн, в тому числі: за основним платежем 26261 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 6565,25 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову з таких підстав.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю на час виникнення спірних відносин регулювався розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян».

Згідно з ч. 2 ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року № 13-92 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств». Отже, для цілей визначення оподатковуваного доходу фізичної особи від зайняття підприємницькою діяльністю законодавством передбачено, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Додатком № 7 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21 квітня 1993 року № 12 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що оскільки фізична особа платник податку не є юридичною особою і платником податку на прибуток, не має обов'язку вести бухгалтерській облік, тому формує витрати за переліком статті 5 «Валові витрати» і відповідно до статті 8 «Амортизація» вказаного Закону з деякими особливостями. Положення статті 5 («Валові витрати») застосовуються в частині підтвердження первинними документами витрачених сум згідно із операціями (які відповідають переліку статті 5), за результатами або за участю яких у податковому періоді (у звітному кварталі) безпосередньо отриманий дохід. Відповідно до статті 8 («Амортизація») можливо додатково зменшити валовий дохід виключно на суми витрат, які підлягають амортизації і не перевищують розмір амортизаційних відрахувань, нарахованих шляхом застосування норм амортизації до балансової вартості груп основних фондів, лише у випадку ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів відповідно з Порядком, який встановлюється Міністерством фінансів України. До податкової декларації за звітний податковий період, включаються тільки прямі валові витрати і суми амортизаційних відрахувань, що відповідають фактичній сумі отриманого в цьому періоді валового доходу в будь-якій формі від визначеного виду діяльності та підтверджені документально.

Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) валові витрати виробництва та обігу - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За визначенням, наведеним у п. 1.32 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Підпункт 5.2.1 пункту 5.2 статті Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Абзацом 3 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Отже, для віднесення фізичною особою-підприємцем вартості придбаних товарів (робіт, послуг) до складу валових витрат звітного періоду необхідне дотримання трьох умов: документальне підтвердження витрат, повязаність таких витрат із одержанням доходу, оплата вартості товарів (робіт, послуг) у звітному періоді.

Як вказано в пунктах 1.6, 1.16 акту перевірки, фактично в період з 01 квітня 2010 року по 31 грудня 2010 року субєкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_3 здійснював діяльність у сфері роздрібної та оптової торгівлі паливом, сума одержаного валового доходу (обсяг виручки) від вказаного виду діяльності за зазначений період склала 9411852 грн. У зазначений період підприємець включив до складу валових витрат вартість послуг з пошуку місць розташування автозаправних станцій у загальній сумі 80000 грн, наданих йому ПП ОСОБА_2 згідно договору № 07 від 01 червня 2010 року.

Фактичне надання позивачу вказаних послуг та оплата підприємцем їх вартості підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт № 1 від 27 вересня 2010 року, № 2 від 27 грудня 2010 року, видатковими касовими ордерами від 27 вересня 2010 року, від 28 вересня 2010 року, від 29 вересня 2010 року, від 30 вересня 2010 року, від 27 грудня 2010 року, від 28 грудня 2010 року, від 29 грудня 2010 року, від 31 грудня 2010 року, а також техніко-економічними обґрунтуваннями будівництва автозаправних станцій.

Доводи апелянта про неправомірність взяття до уваги судом техніко-економічних обґрунтувань будівництва автозаправних станцій апеляційний суд відхиляє, адже суд зобовязаний згідно ст. 11 КАС України вживати всіх заходів для зясування всіх обставин справи, в тому числі й витребовування та дослідження доказів.

Слід зазначити, що податковий орган не надав суду доказів того, що вказані документи ним були витребувані під час перевірки, але не були надані.

З огляду на викладене, позивач правомірно включив до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, вартість послуг з пошуку місць розташування автозаправних станцій у загальній сумі 80000 грн.

Разом з цим, не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи обґрунтованість віднесення підприємцем до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, сплаченого до бюджету податку на додану вартість у загальній сумі 95073 грн, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Положеннями підпункту 5.3.3 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не включаються до складу валових витрат, зокрема, витрати на сплату податку на додану вартість, включеного до ціни товарів (робіт, послуг), що придбаваються платником податку для виробничого або невиробничого використання.

Позивач у періоді, який перевірявся, застосовував загальну систему оподаткування, обліку та звітності та був платником податку на додану вартість, відтак, не мав права включати до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, сплачений ним до бюджету податок на додану вартість.

Конституційний Суд України в Рішенні від 03 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Закон України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року №334/94-ВР (введений в дію з 1 січня 1995 року) є законом в сфері оподаткування та прийнятий пізніше, ніж Декрет Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року чи Інструкція про прибутковий податок з громадян (затверджена наказом ГДПІ України від 21 квітня 1993 року), в зв'язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність включення ПП ОСОБА_1 до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, сплачений ним до бюджету податок на додану вартість у сумі 95073 грн, тому податкове повідомлення-рішення в частині визначення податкового зобовязання в розмірі 14261,00 грн за основним платежем та 3565,25 грн штрафних (фінансових) санкцій, а всього в сумі 17826,25 грн є законним.

Отже, враховуючи, що суд першої інстанції по суті правильно вирішив спір, підстав для скасування оскаржуваної постанови немає.

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

За наведених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 167, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Виноградівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 липня 2017 року у справі № 2а-0770/2411/11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

ОСОБА_4

Повний текст виготовлено 13 жовтня 2017 року.