Справа № 807/135/13-а
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/9409/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В. М.,

суддів Рибачука А. І., Старунського Д. М.,

з участю секретаря судового засідання Болюк Н. В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року у справі № 807/135/13-а за адміністративним позовом комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" до Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2013 року комунальне підприємство "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" звернулося до суду з позовом до Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними дій по проведенню камеральної перевірки.

Позивач просив визнати протиправними дії відповідача по проведенню камеральної перевірки податкової звітності плати за користування надрами та збору за спеціальне використання води від підприємств ЖКГ, результати якої оформлені актом №1694/15-01 від 26.12.2012, в частині порушення вимог статей 49, 75, 77, 78, 79 Податкового кодексу України, листа ДПА України від 21 червня 2011 року №17197/7/15-0617 «Щодо оформлення акта про результати камеральної перевірки податкової декларації (розрахунку) щодо окремих загальнодержавних та місцевих податків і зборів» та ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Ужгородської міжрайонної державної податкової інспекції по проведенню камеральної перевірки податкової звітності плати за користування надрами та збору за спеціальне використання води від підприємств ЖКГ, результати якої оформлені актом № 1694/15-01 від 26.12.2012 в частині порушення вимог ст.ст. 49, 75, 77, 78, 79 Податкового кодексу України, листа ДПА України від 21 червня 2011 року № 17197/7/15-0617 "Щодо оформлення акта про результати камеральної перевірки податкової декларації (розрахунки) щодо окремих загальнодержавних та місцевих податків і зборів" та ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Постанову суду першої інстанції оскаржила Ужгородська обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Закарпатській області, яка в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позивачу в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що камеральна перевірка щодо дотримання встановлених законодавством граничних термінів сплати узгодженого податкового зобовязання була проведена податковим органом на підставі поданої підприємством податкової звітності по збору за спеціальне використання води від підприємств ЖКГ та з використанням відомостей про зарахування та повернення коштів з рахунків, які надаються податковим органам органами Державного казначейства у виді відповідних технологічних файлів. Під час перевірки банківські виписки та платіжні доручення про перерахування коштів не використовувалися. Вказані обставини позивачем не спростовані, не зазначено, які документи, крім податкової звітності, були використані податковим органом в ході проведення камеральної перевірки.

Таким чином, як вважає апелянт, предметом камеральної перевірки є питання дотримання термінів подання звітності, правильність визначення обєкта оподаткування та нарахованого грошового зобовязання, а також своєчасність сплати визначеного платником податку грошового зобовязання. Цього не врахував суд першої інстанції, помилково задовольнивши позов.

Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, який просить апеляційну скаргу відхилити, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

У справі встановлено, що 26.12.2012 Ужгородською міжрайонною державною податковою інспекцією Закарпатській області було проведено камеральну перевірку комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства м. Ужгорода».

За результатами проведеної перевірки складено акт №1694/15-01 від 26.12.2012, згідно якого податковим органом встановлено порушення позивачем вимог п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України, а саме підприємством порушено терміни сплати самостійно визначеного грошового зобов'язання по збору за спеціальне використання води від підприємств ЖКГ у розмірі 64 079,96 грн та по платі за користування надрами для видобування корисних копалин загальнодержавного значення у сумі 19 037,12 грн із запізненням від 43 до 219 календарних днів.

На підставі акта перевірки у відповідності до ст. 126 Податкового кодексу України податковим органом 16.01.2013 було винесено податкові повідомлення-рішення за № НОМЕР_1 та №, якими до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 1903,71 грн та 6408,01 грн відповідно.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що камеральна перевірка проводиться виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, тому під час проведення такої перевірки не має правових підстав для встановлення порушень термінів сплати самостійно визначеного грошового зобов'язання, оскільки воно потребує використання інформаційних баз ДПІ, що не передбачено Податковим кодексом України. Оскільки вказана перевірка була камеральною, а не документальною, то в даному випадку податковим органом було порушено норми податкового законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погодитися не може та, надаючи правову оцінку вказаним відносинам, враховує таке.

Як видно з матеріалів справи, комунальне підприємство "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" не погоджуючись із діями відповідача щодо проведення камеральної перевірки, оскаржило їх в судовому порядку. При цьому підприємство виходило з того, що податковий орган в рамках проведення камеральної перевірки не мав повноважень на перевірку дотримання позивачем граничних строків сплати узгодженого податкового зобовязання. В даному випадку, як вважає позивач, повинна була бути проведеною документальна перевірка в порядку, встановленому законом. Не проведення належної перевірки (документальної) порушило права та законні інтереси позивача як платника податків і зборів.

Колегія суддів, надавши правову оцінку позовним вимогам позивача, приходить до висновку, що ним фактично оскаржуються висновки податкового органу в процесі камеральної перевірки щодо несвоєчасності сплати податкових зобовязань, викладені в акті перевірки №1694/15-01 від 26.12.2012.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача не заперечує права податкового органу на проведення камеральної перевірки, проте не погоджується з висновками податкового органу за наслідками такої перевірки.

Право податкового органу на проведення камеральної перевірки передбачено п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України ( в редакції, чинній на час проведення перевірки), згідно якого органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Загальне поняття акта перевірки наведено у пункті 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого чинним на той час наказом Державної податкової адміністрації України від 22 грудня 2010 року № 984 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за № 34/18772), згідно з яким акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

У цьому випадку акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта перевірки, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні частини першої статті 17 КАС України.

Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер. Висновки, викладені у акті, не породжують обов'язкових юридичних наслідків.

Отже, предметом оскарження можуть бути дії чи бездіяльність службових осіб, якщо вони обмежують чи порушують права, свободи чи законні інтереси особи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС України , не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом спору.

Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в подібній справі (постанова від 10.09.2013 в справі за позовом ТзОВ «ОСОБА_2 Сервіс» до ДФІ у Волинській області), які в силу ст. 244-2 КАС України є обовязковими для судів при застосуванні норм права.

З матеріалів справи видно, що позивач вживав заходів для належного захисту своїх прав, оскарживши до суду прийняті на підставі акту перевірки податкові повідомлення-рішення відповідача № 3 та № НОМЕР_2 обидва від 16.01.2013.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2013 року у справі №807/757/13-а, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року, позивачу в задоволенні позову відмовлено.

Суди прийшли до висновку про правомірність проведення камеральної перевірки та прийнятих за її наслідками рішень.

Як пояснив представник позивача в суді апеляційної інстанції, причиною заявлення вимог щодо неправомірності камеральної перевірки є необхідність перегляду рішень судів щодо податкових повідомлень-рішень за ново виявленими обставинами.

У звязку з викладеним, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що дії податкового органу щодо проведення камеральної перевірки та викладення в акті перевірки порушень позивачем податкового законодавства не порушують його прав та законних інтересів, тому підстав для задоволення позовних вимог не знаходить.

Оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без повного зясування усіх обставин, що призвело до неправильного вирішення справи, вона підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову позивачу в задоволенні позову з наведених вище підстав.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. 195, ст. 196, ст. 198, ст. 202, ст. 205, ст. 207, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області задовольнити.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року у справі № 807/135/13-а скасувати та прийняти нову постанову, якою комунальному підприємству "Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода" в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повний текст постанови виготовлено 13.10.2017.