Справа № 826/15462/16
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2017-10-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

17 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Глущенко Я.Б., Чаку Є.В.

Секретар судового засідання: Хаврат О.О.

За участі представників:

Позивача: ОСОБА_2;

Відповідача: Молодницька І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.07.17р. у справі №826/15462/16 за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 06.09.16р. №43-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву гр. Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.07.17р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, Позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано, що у Позивача наявні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за політичними переконаннями.

Представник апелянта в судовому засідані підтримав вимоги апеляційної скарги.

Предсавник відповідача заперечив вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать обставини та установлено судом першої інстанції, громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 звернувся до ГУ Державної міграційної служби у місті Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка зареєстрована 17.06.16р. за №Р-1016-16.

Вказана заява обґрунтована переслідуванням Позивача на території Російської Федерації за політичними переконаннями. Так, Позивач зазначив, що він відмовився отримати членство у партії «Єдина Росія», а також виступив учасником мирного протесту на Болотній площі у Москві. У даній заяві також наголошено на тому, що у разі повернення Позивача на територію Російської Федерації йому та його сім'ї загрожує кримінальне переслідування та навіть смерть.

За результатами розгляду заяви та проведеної співбесіди, ГУ ДМС у місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.07.16р., на підставі якого прийнято наказ від 12.07.16р. №377 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. РФ ОСОБА_4

Підставою для такої відмови слугувала очевидна необґрунтованість заяви, відсутність побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками політичних переконань.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та на підставі наказу ГУ ДМС у місті Києві від 12.07.16р. №377, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції складено повідомлення №164 від 12.07.16р. «Про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

За результатми оскарження рішення про відмову, ГУ ДМС України в м. Києві відхилено скаргу, про що прийнято повідомлення від 22.09.16р. №234. Підставою для відхилення скарги слугувало рішення ДМС України від 06.09.16р. №43-16.

Не погоджуючись з відмовою у наданні статусу біженця, Позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не доведено обґрунтованості його побоювань стати жертвою переслідування за політичними переконаннями.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.11р. N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.84р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.87р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.51р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.04р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що вцілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Так, як встановлено вище, підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували положення частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: необґрунтованість заяви та відсутність умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судом першої інстанції під час розгляду справи установлено, що Позивачем не було надано міграційній службі паспортних документів, які б посвідчували його особу, що не дозволило ідентифікувати особу та ускладнило прийняття рішення у справі. Також, Позивач під час співбесіди відмовився надати ґрунтовну та повну інформацію щодо спонукання його невідомими особами до членства у політичній партії «Єдина Росія», не надав жодних документальних підтверджень повідомленої інформації, а також будь-якої інформації з відкритих інформаційних Інтернет джерел щодо участі Позивача у таких акціях як «Марш Мільйону».

Вказані обставини підтверджуються протоколом співбесіди від 07.07.16р., з якого вбачається, що на запитання «Хто Вам погрожував вступити у Партію «Єдина Росія»?» Позивачем зазначено «Співробітники ФСБ, але я не буду називати прізвища цих людей»; «Чи маєте Ви можливість підтвердити документально, що Вам погрожували вступити до партії «Єдина Росія»?» - «Документально ні». Також, у межах даної співбесіди Позивачем наголошено на можливості надати докази на підтвердження факту знайомства останнього з Немцовим та Навальним, а також свою участь у «Марш Мільйонів». Проте, ані станом на момент розгляду питання про оформлення вказаних документів щодо Позивача, ані станом на момент розгляду даної справи у суді, таких доказів Позивачем не надано.

Отже, вищевикладені доводи заявника ґрунтуються виключно на суб'єктивних твердженнях та не мають документального підтвердження.

Разом з тим, як свідчать обставини справи та вірно установлено судом першої інстанції, Позивач перебуває у розшуку за вчинення на території Російської Федерації кримінально караного злочину неполітичного характеру, передбаченого частиною четвертою статті 159 Кримінального кодексу Російської Федерації (шахрайство, вчинене організованою групою або в особливо великому розмірі). Відтак, звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою без громадянства, може свідчити про намагання уникнення покарання.

Отже, з наведеного вбачається, що Позивач звернувся не за захистом в Україні, а з метою легалізації та уникненням процедури екстрадиції шляхом процедури набуття захисту в Україні.

Згідно з «Керівництвом по процедурі і критеріям вивчення статусу біженця» УВКБ ООН від 1992 року, глава ІІ, п. 56, переслідування слід відрізняти від покарань за звичайні порушення закону відповідно до звичайного права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Біженець, це не особа, що переховується від покарання.

Таким чином, виходячи з аналізу обставин справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання Позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

у х в а л и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.07.17р. у справі №826/15462/16 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.07.17р. у справі №826/15462/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до вимог КАС України.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді : Глущенко Я.Б.

Чаку Є.В.

Повний текст ухвали складений: 18.10.17р.

Головуючий суддя

Судді: