Справа № 814/1743/17
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/1743/17

Категорія: 5.2 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Домусчі С.Д., Романішина В.Л.,

секретар Ханділян Г.В.,

за участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Океан-Судоремонт» на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Океан-Судоремонт» до Миколаївської митниці Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 19.08.17 р., зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «Океан-Судоремонт», звернувся з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 19.08.2017 року про відмову в наданні дозволу ТОВ «Океан-Судоремонт» на розміщення в митному режимі переробки на митній території України теплоходу «WADI ALARISH»; зобовязати відповідача не застосовувати санкції за знаходження теплохода «WADI ALARISH» на митному збереженні в звязку з закінченням граничного строку, встановленого ст.199 МК України.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що позивач здійснює діяльність з будування та ремонту суден. У звязку з чим було укладено контракт з компанією «SHELL SOLUTIONS LP» на ремонт теплоходу «WADI ALARISH». Відповідно до вимог Митного кодексу товариством було подано заяву про надання дозволу на розміщення судна в режимі переробка, але відповідачем було відмовлено в цьому без достатніх підстав. Позивач зазначав, що правомірно використовує майно ПАТ «Миколаївський суднобудівний завод «Океан» на підставі постанови слідчого Генеральної прокуратури України від 10.04.17, згідно якої зазначене майно було передано товариству.

Посилання Миколаївської митниці на ухвалу Печерського районного суду м. Києва про арешт майна ПАТ «Миколаївський суднобудівний завод «Океан» не є достатнім, оскільки зазначеною ухвалою не забороняється ведення підприємницької діяльності ТОВ «Океан-Судоремонт».

До того ж, товариство несе витрати у звязку зі здійсненням заходів щодо охорони майна ПАТ «Миколаївський суднобудівний завод «Океан», а тому для підтримання його у належному стані, необхідно здійснювати свою господарську діяльність, за рахунок якої, у тому числі, і здійснюються заходи щодо збереження майна. На думку позивача, положення Митного кодексу не містять такої підстави для відмови в наданні дозволу на переробку товару як можливість використання орендованого майна, на яке накладено арешт. До того ж, до функцій митного органу не відноситься виконання або контроль за виконанням рішень у кримінальних справах. Відповідною ухвалою суду виконання таких повноважень на митний орган також не покладено.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду ТОВ «Океан-Судоремонт» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у звязку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, адміністративний позов задовольнити.

Представники апелянтів підтримали вимоги апеляційної скарги.

Представник митного органу просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що ТОВ «Океан-Судоремонт» зареєстровано в якості юридичної особи 07.06.2011 року. Основними видами діяльності товариства є будування суден і плавучих конструкцій; будування прогулянкових і спортивних човнів; діяльність посередників у торгівлі машинами, промисловим устаткуванням, суднами, літаками та ін.

10.07.2012 року ухвалою господарського суду Миколаївській області за заявою кредитора порушено провадження у справі про банкрутство боржника ПАТ «Миколаївський суднобудівний завод «Океан».

20.03.2014 року Генеральною прокуратурою України зареєстровано кримінальне провадження №0000020 стосовно службових осіб ПАТ «Миколаївській суднобудівний завод «Океан» за фактом зловживання своїм службовим становищем, спрямованим на створення штучного кредиторського боргу товариства, умисного доведення його до банкрутства, за ознаками злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.5 ст.191, ч.2 ст.364, ч.2 ст.364-1, ст.356, ст.219 КК України.

09.09.2016 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва за клопотанням слідчого Генеральної прокуратури України на все рухоме та нерухоме майно ПАТ «Миколаївській суднобудівний завод «Океан» накладено арешт, відповідно до ст.ст.170-173 КПК України та заборонено розпоряджатися, відчужувати, користуватися будь-яким чином цим майном.

Зазначеною ухвалою суду рухоме та нерухоме майно ПАТ «Миколаївській суднобудівний завод «Океан» передано на відповідальне зберігання ТОВ «Океан-Судоремонт».

14.11.2016 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва зазначена ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва скасована в частині передачі арештованого майна ТОВ «Океан-Судоремонт». В цій частині постановлено нову ухвалу, відповідно до якої контроль за виконанням ухвали про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно покладено на старшого слідчої групи прокурорів відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 та старшого слідчої групи слідчого з ОВС другого відділу з розслідування кримінальних проваджень ГСУ Генеральної прокуратури України у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6

В решті ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.09.16 залишено без змін.

10.04.2017 року старшим слідчим в особливо важливих справах другого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 винесено постанову про забезпечення заходів з охорони арештованого майна та визначення особи, уповноваженої на його охорону, відповідно до якої ТОВ «Група Гепард» визначено, як особу уповноважену на здійснення охорони арештованого майна ПАТ «Миколаївській суднобудівний завод «Океан». Крім того, зазначеною постановою зобовязано директора ТОВ «Океан-Судоремонт» ОСОБА_8 забезпечити вжиття заходів з охорони арештованого нерухомого та рухомого майна ПАТ «Миколаївській суднобудівний завод «Океан» шляхом визначення особи, уповноваженої на його охорону.

31.05.2017 року ГУНП у Миколаївській області зареєстровано кримінальне провадження №0001391 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.382 КК України за фактом умисного невиконання рішення суду про арешт майна ПАТ «Миколаївській суднобудівний завод «Океан» та використання арештованого майна директором ТОВ «Океан-Судоремонт» за адресою: м. Миколаїв, вул. Заводська площа, 1.

12.07.2017 року ТОВ «Океан-Судоремонт» уклав Контракт на ремонт №17-WA-06 з компанією «Shell Solution LP» (Обєднане королівство Великобританії та Північної Ірландії) на ремонт судна «WADI ALARISH», прапор Єгипту.

18.08.2017 року ТОВ «Океан-Судоремонт» подав заявку Миколаївській митниці ДФС відповідно до ст.ст.147-161 Митного кодексу України про надання дозволу на розміщення в митному режимі «переробка на митній території України» теплоходу «WADI ALARISH», місцезнаходження м. Миколаїв, Заводська площа, 1.

19.08.2017 року рішенням начальника митного посту «Октябрьський» Миколаївській митниці ДФС, в наданні дозволу на розміщення в митному режимі переробка на митній території України відмовлено, з тих підстав, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.09.16 заборонено розпоряджатися, відчужувати та використовувати будь-яким чином нерухоме та рухоме майно ПАТ «Миколаївській суднобудівний завод «Океан».

Вказані обставини сторонами не заперечуються, підтверджуються матеріалами справи, а отже є вставленими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.09.16 про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно ПАТ «Миколаївській суднобудівний завод «Океан» та заборону ним користуватися іншим юридичним особам, є достатньою підставою для прийняття відповідачем рішення про відмову у видачі дозволу на переробку товарів на митній території України з підстав передбачених пунктом 4 частини 8 статті 149 Митного кодексу України.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком з огляду на таке.

Фактичним предметом спору є правомірність рішення митного органу від 19.08.2017 року про відмову у наданні дозволу на розміщенні в митному режимі переробка на митній території України з підстав наявності ухвали Печерського районного суду м. Києва від 09.09.16 про заборону розпоряджатися, відчужувати та використовувати будь-яким чином нерухоме та рухоме майно ПАТ «Миколаївській суднобудівний завод «Океан».

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тобто під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, мають перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам, у тому числі, чи прийняті вони обґрунтовано.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України у постанові від 13.01.2015 року , справа 21-364а14 , номер судового рішення в ЄДРСРУ 42576399.

Зазначені критерії поведінки субєкта владних повноважень знайшли відображення у стандартах Європейського суду з прав людини.

Застосування практики Європейського суду з прав людини в адміністративному судочинстві України прямо передбачено приписами статті 9 Конституції України, згідно з якою чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, так і статтею 8 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» 23 лютого 2006 року N 3477-IV

Судом встановлено, що позивач згідно з договором від 08.08.2014 року ( а.с 4-7,т.2) орендує у підприємства ПАТ «Миколаївський суднобудівний завод «Океан» майновий комплекс, тривалий час здійснює зовнішньоекономічну діяльность в частині ремонту іноземних суден, що свідчить про накопичені нематеріальні активи підприємства, що включають її найменування, репутацію, ділові звязки (в тому числі клієнтуру), товарні знаки та ін.; власність «фірми».

При цьому наявність рішення господарського суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 року у справі № 5016/1284/2012(5/45) про банкрутство орендодавця з огляду на положення статі 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року № 2343-XII не змінює та не припиняє правовий статус позивача як орендаря майнового комплексу.

Пунктом 32 рішення Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі «Стреч проти Сполученого Королівства», за яким поняття «майно» може означати «існуюче майно» або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право.

Таким чином, на думку суду, законне право позивача на здійснення зовнішньоекономічної діяльності в частині отримання дозволів на переміщення судна у митний режим на переробку становить його активи, стосовно яких підприємство мало законне сподівання на отримання можливості ефективно здійснити своє майнове право, що також стосується як і здійснення господарської діяльності, так і «гудвілу» (goodwill).

Отже, діяльність позивача підпадає під захист статті 1 Протоколу Першого Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які стосується як і здійснення господарської діяльності, так і «гудвілу» (goodwill) ( див. рішення ЕСПЛ від 3 червня 1986 р. «ОСОБА_9 та інші проти Нідерландів» (Van Marle and Others), заяви № 8543/79, 8674/79, 8675/79 та 8685/79).

За таких обставин будь-яке втручання у діяльність позивача повинно відповідати вимогами встановленими в чисельній практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_10 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) , заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_5 проти Франції», від 22 вересня 1994 року та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» ( пункти 166,167,168 Рішення ).

Відповідно до положень статті 147 Митного кодексу України від 13.03.2013 року, № 4495-VI (далі МК України), під переробкою на митній території розуміється митний режим, відповідно до якого іноземні товари піддаються у встановленому законодавством порядку переробці без застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, за умови подальшого реекспорту продуктів переробки.

Як вказано у заяві позивача від 27.06.2017 року (а.с. 9, зв.) метою ввезення товару для переробки є ремонт судна.

Згідно із приписами статті 149 МК України, поміщення товарів у митний режим переробки на митній території допускається з письмового дозволу органу доходів і зборів за заявою власника цих товарів або уповноваженої ним особи. Дозвіл на переробку товарів на митній території України видається органом доходів і зборів підприємству безоплатно протягом п'яти робочих днів від дати реєстрації відповідної заяви.

Відповідно до частини 8 статті 149 МК України, рішення про відмову у видачі дозволу на переробку товарів на митній території України приймається, якщо:

1) відомостей, зазначених у поданих заявником документах, недостатньо для визначення обов'язкового обсягу виходу продуктів переробки, що утворюються в результаті переробки товарів;

2) орган доходів і зборів виявив невідповідності у відомостях, що містяться у поданих заявником документах, або недостовірність цих відомостей;

3) органом доходів і зборів встановлено відсутність належного технологічного обладнання, приміщень, умов для обліку і зберігання товарів, що ввозяться з метою переробки;

4) підприємством не дотримано встановлених законодавством України заборон чи обмежень щодо переробки товарів на митній території України.

Отже, положення статті 149 МК України дають вичерпний перелік підстав для відмови у наданні відповідного дозволу, який не може бути підданий розширеному тлумаченню з боку контролюючого органу.

Зазначені положення МК УКраїни не містять такої підстави для відмови в наданні дозволу на переробку товару як можливість використання орендованого майна, на яке накладено арешт.

Інших законодавчих підстав для відмови в наданні дозволу на переробку товару чинне законодавство не містить , отже обмеження, накладені на господарську діяльність підприємства - позивача в частині здійснення зовнішньоекономічної діяльності не можуть вважатися законними.

У спірних правовідносинах відповідач у рішенні про відмову послався на наявність ухвали Печерського районного суду від 09.09.2016 року, винесеної в рамках кримінальної справи №757/43875/16-к, якою накладено арешт на майно іншого підприємства, яке не є суб'єктом спірних правовідносин - ПАТ «Миколаївський суднобудівний завод «Океан».

З приводу наведеного, колегія суддів вважає зазначити про наступне.

Суд перед усім відзначає, що між сторонами по справі виникли саме адміністративно-правові відносини, в яких суб'єкт владних повноважень - митний орган повинен діяти виключно у спосіб, передбачений законом з дотриманням принципу верховенства права.

Законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів ( стаття 1 МК України )

Відповідно до статі 7 МК України встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності органів доходів і зборів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, становлять державну митну справу.

Статтею 48 цього Кодексу визначено, що для здійснення митного контролю за товарами та транспортними засобами, що переміщуються через митний кордон України, проведення заходів, пов'язаних з виявленням, попередженням та припиненням контрабанди та порушень митних правил, митні органи за порядком визначеним у статті 49 цього Кодексу, створюють зони митного контролю.

Відповідно до статті 51 цього Кодексу, режим зони митного контролю - це встановлені законодавством України з питань митної справи приписи, заборони та обмеження щодо перебування товарів, транспортних засобів та громадян, умови розташування будівель та споруд, а також проведення господарських робіт у зоні митного контролю. Тобто режим зони митного контролю, це порядок доступу в зону митного контролю й перебування в ній посадових осіб митниці, що безпосередньо забезпечують процес митного контролю, посадових осіб інших контролюючих служб, громадян, які проходять митний контроль або вповноважені пред'явити для такого контролю товари та інші предмети, а також порядок переміщення товарів та інших предметів за межі зони митного контролю.

Контроль за дотриманням режиму зони митного контролю покладається на митні органи.

За своєю суттю митний орган забезпечує у даних правовідносинах дотримання митного режиму.

Отже, до функцій митного органу не відноситься виконання або контроль за виконанням рішень у кримінальних справах. Відповідною ухвалою суду виконання таких повноважень на митний орган також не було покладено.

Ухвала слідчого судді не стосується питань митної справи , жоден нормативно-правовий акт не надає право митному органу відмовити у надані відповідного дозволу з підстав наявності ухвали слідчого судді про заборону вчиняти будь- яку господарську діяльність на митній території іншого субєкта господарювання.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ВАТ «Нефтяная компания ЮКОС» проти РФ (Заява №14092/04) перша і сама важлива вимога статті 1 Протоколу Першого до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в безперешкодне користування власністю повинне бути законним, тобто втручання має відповідати національному законодавству і бути достатньо зрозумілим, щоб дозволити заявнику передбачати наслідки своїх дій(у п. 559 Рішення).

Відповідач не довів, що спірне рішення , в обґрунтування якого зазначено ухвалу слідчого судді, яка слугувала підставою для відмови, дозволяла позивачу передбачити наслідки своїх дій у сфері зовнішньоекономічної діяльності .

Більш того, суд звертає увагу на те, що у вказаній вище кримінальній справі позивач є цивільним позивачем (тобто особою, якій заподіяно шкоду у відповідності до приспів статі 61 КПК України) і вказаною вище ухвалою суду арештоване майно спочатку було навіть передано на його відповідальне зберігання. В подальшому рішенням апеляційної інстанції від 14.11.2016 року ухвала суду першої інстанції була в цій частині змінена. В подальшому постановою слідчого Генеральної прокуратури України від 10.04.2017 року на позивача було покладено обов'язок охорони зазначеного майна.

Також, суд враховує пояснення представник позивача, що на підприємстві позивача працюють біля 200 працівників (16 із яких на підставі трудового договору), підприємство здійснює ремонт іноземних суден в митному режимі переробки та одночасно забезпечує безперервне надання енергопостачання не тільки майнового комплексу, а також житловому масиву Корабельного району м. Миколаєва. ( а.с. 105-11,т.2). У випадку ненадання митним органом дозволів на здійснення такого ремонту робота підприємства буде зупинена, у тому числі і діяльність щодо безперервного надання енергопостачання житловому масиву Корабельного району м. Миколаєва.

У пункті 68 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, вказано, що для того, щоб відповідати Конвенції, такі заходи повинні бути законними і спрямованими на досягнення справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами заявника.

У пункті 70 рішення у справі «Рисовський проти України» Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», згідно якого державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Однак, приймаючи оскаржуване рішення відповідач не врахував викладених принципів щодо діяльності у найпослідовніший спосіб, проведення внутрішніх процедур, які забезпечать прозорість і ясність його дій, сприяння юридичній визначеності у спірних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси позивача.

Посилання відповідача в якості правової підстави для відмови у наданні дозволу на припис пункту 4 частини 7 статті 149 Митного Кодексу України, колегія суддів відхиляє, так як судове рішення не є складовою частиною «Законодавства України», а наявність обмежень відносно позивача щодо переробки товарів на митній території України судом не встановлено.

З цих же підстав суд відхиляє також посилання представника відповідача на приписи частин 5 статі 149 МК України.

Не погоджується суд із доводами представника відповідача, що зазначена заборона є повною і абсолютною відносно зовнішньоекономічної діяльності позивача, адже, по-перше, арешт на майновий комплекс застосований ухвалою господарського суду Миколаївської області від 11.07.2012 року у справі № 5016/1284/2012(5/45) ( а.с. 50-51), по-друге, наведена вище ухвала не звільняє позивача від сплати орендної плати за користування майном, по-третє, позивач не звільнений від обовязку за наглядом та забезпеченням безперервного функціонування зазначеного вище майнового комплексу з огляду на його технологічні особливості ( а.с.87-104,т.2), забезпечення належної роботи каналізаційних систем, системі електропостачання не тільки підприємства, а і в житловому масиві Корабельного району м. Миколаєва ( а.с. 85, 86, т.2).

Не звільняє вказана ухвала суду позивача від відповідної сплати податків, з огляду на положення вимог статей 100,126 Податкового Кодексу України.

Не може суд залишити поза увагою також і факти надання відповідачем аналогічних дозволів відносно судна «VANCOUVER» у травні 2017 року ( а.с.20, т.2) та відносно інших суден за заявою ТОВ «Еколін» за період з 10.10.2016 року по 19.05.2017 року ( а.с. 43-48,т.2).

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Врахувавши вищенаведене, суд дійшов до висновку , що відповідач не врахував викладених принципів щодо діяльності у найпослідовніший спосіб, проведення внутрішніх процедур, які забезпечать прозорість і ясність його дій, сприяння юридичній визначеності у спірних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси позивача, а наведені відповідачем підстави для прийняття спірного рішення не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими, що спростовують право позивача на отримання дозволу на розміщення в митному режимі переробки, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 70 КАС України, а відтак, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 27.06.2017 року про відмову у наданні дозволу позивачу на розміщення в митному режимі переробки на митній території України теплоходу «WADI ALARISH» обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та помилково дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Оговорюючи питання щодо способу захисту порушеного права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до статті 13 Європейської конвенції з прав людини кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі " ОСОБА_11 проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Суд апеляційної інстанції враховує, що правила ч. 3 ст. 105 КАС, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом.

Зазначені у ч. 2 ст. 162 КАС способи захисту порушеного права не містять виняткового переліку. У абзаці другому зазначеної статті законодавець вказав, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі також зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

Аналогічну позицію висловив Верховний суд України у постанові від 16.06.2009 у справі № 21-684во09|09/120.

Як вбачається із адміністративного позову ТОВ «Океан-Судоремонт», позивач ставить питання лише про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення.

Системний аналіз ч.1 ст. 6, ч.2 ст. 162, ч.5 ст. 171-1 КАС дає підстави для висновку, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати не чинним рішення чи окремі його положення, зобов'язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності є однією вимогою.

Аналогічна позиція викладена у поставі Верховного суду України від 14.03.2017 року у справі № п/800/559/16 ( номер судового рішення в ЄДРСРУ 65680258).

Отже, колегія суддів вважає за необхідним обрати належний спосіб захисту порушених прав та інтересів позивача.

Водночас, колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося би примусове виконання рішення.

При цьому суд враховує, що встановлений законом строк розгляду заявки позивача сплинув.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення ефективності та реального відновлення порушеного права позивача суд вважає необхідним застосувати ефективний спосіб захисту порушеного права шляхом зобов'язання відповідача розглянути заяву ТОВ «Океан-Судоремонт» від 18.08.17 року у 5 денний строк з урахуванням обставин, які викладені у мотивувальній частині судового рішення.

З приводу позовних вимог щодо зобовязання відповідача не застосовувати санкції за знаходження теплохода «WADI ALARISH» на митному збереженні в звязку з закінченням граничного строку, встановленого ст.199 Митного кодексу України, колегія суддів зазначає, що фактично такі позовні вимоги обґрунтовані припущенням про можливість застосування заходів відносно позивача на майбутнє, що не узгоджується із приписами статей 2,6 КАС України, які передбачають, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав, свобод та інтересів особи, яка стверджує про їх порушення, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

З таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, тому, керуючись ст. 202 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою слід задовольнити адміністративний позов частково.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статі 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. 207, ч. 5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Океан-Судоремонт» задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 серпня 2017 року у справі № 814/1743/17 скасувати.

Ухвалити у справі нову постанову, якою адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Океан-Судоремонт» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Миколаївської митниці ДФС України (начальника м/п "Октябрський" Миколаївської митниці ДФС) про відмову в наданні дозволу ТОВ «Океан-Судоремонт» на розміщення в митному режимі переробки на митній території України теплоходу «WADI ALARISH» від 19 серпня 2017 р.

Зобов'язати Миколаївську митницю ДФС України у 5-денний строк з дня отримання рішення суду розглянути повторно заявку товариства з обмеженою відповідальністю «Океан-Судоремонт» від 18 серпня 2017 року про надання дозволу на розміщення в митному режимі «переробка на митній території України» теплоходу «WADI ALARISH», місцезнаходження м. Миколаїв, Заводська площа, 1, з урахуванням правових висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з рахунку бюджетних асигнувань Миколаївської митниці ДФС України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Океан-Судоремонт» судовий збір у розмірі 1750 (одна тисяча сімсот пятдесят ) гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду 13 жовтня 2017 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: В.Л.Романішин