Справа № 500/3409/17
Суддя: Адамов А. С.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 500/3409/17
Провадження № 2-а/500/103/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Адамова А.С.,

за участю секретаря - Хачатрян А.Т.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Крупицької Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізмаїлі справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення певних дій, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення від 21.03.2017р. №2104-VII «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_3 на розбору проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1»; зобов'язати відповідача розглянути повторно на черговому пленарному засіданні сесії його клопотання від 10.10.2014р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою; зобов'язати Ізмаїльську міську раду Одеської області в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України, надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0748 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01.02.2013 р. Управлінням містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради, а також Інспекцією з благоустрою міста була надана фахова позитивна оцінка щодо відповідності розміщення домоволодіння (житлового будинку, господарських споруд, у тому числі огорожі), розташованого на спірній земельній ділянці, як вимогам вищеперелічених законів, так і генеральному плану м. Ізмаїл, а також ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» тощо. Однак відповідачем в четвертий раз відмовляється у наданні дозволу на розбору проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Безпідставність та незаконність відмови відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки неодноразово визнавалась судовими рішеннями, що набрали законної сили. Однак незважаючи на встановлені судовими рішеннями обставини та порушення, відповідач повторно приймає незаконні рішення з аналогічних надуманих підстав. Усі підстави для відмови не відповідають чинному законодавству. Позивач має всі законні підстави для надання йому дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки. Відповідач не мотивував своє рішення жодним посиланням на конкретні умови та обставини невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів. Наполягає на необхідності зобов'язання надати дозвіл на розбору проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, так як інші заходи, направлені на захист прав позивач не досягають свого результату. Вимоги позивача відповідають приписам чинного законодавства, та висновкам Європейського суд з прав людини. Відповідач зловживає своїми дискреційними повноваженням, що неодноразово встановлювалося судовими рішеннями, отже зобов'язання відповідача надати ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно заперечень, наданих Ізмаїльською міською радою, відповідач позовні вимоги ОСОБА_3 не визнає, мотивуючи тим, що чинним законодавством передбачені повноваження сільських, селищних, міських рад щодо передачі земельних ділянок у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, проте законодавством не встановлено обов'язку сільських, селищних та міських рад щодо передачі у власність, або у користування земельних ділянок із земель комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності зобов'язаний лише розглянути у встановленому законодавством порядку та строки заяву або клопотання особи, яка виявила бажання отримати у власність, або у користування відповідну земельну ділянку, та за результатами розгляду заяви (клопотання) прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні. Суд повинен зазначити, яку саме дію має вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію, тому що суд не може підміняти державний орган, рішення, дії або бездіяльність якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень. Підставою відмови, згідно п. 1 рішення Ізмаїльської міської ради №2104-VІІ від 31.03.2017р., було невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (частина земельної ділянки по АДРЕСА_1 розташована на землях загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність). Результати містобудівного моніторингу є належними доказами того, що місце розташування земельної ділянки по АДРЕСА_1 не відповідає містобудівній документації, і що ця невідповідність полягає в тому, що розташування земельної ділянки у зоні житлової та громадської мало- та багатоповерхової забудови, у західному планувальному районі м. Ізмаїл, що не є зоною садибної забудови та порушення межею земельної ділянки червоної лінії АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав у повному обсязі, з підстав викладених у письмових запереченнях на позов, просив відмовити у його задоволенні, вважає позовні вимоги безпідставними та не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 11.12.2003р. ОСОБА_3 прийняв у дар житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1.

Згідно довідки МБТІ №21 від 19.01.2004р. домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого Ізмаїльським приватним нотаріусом Гнесько В.Г. від 11.12.2003р. реєстр №5183., про що внесено запис у реєстрову-кадастрову книгу №4-53.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.02.2013 року за №236178, виданого Реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий двоповерховий будинок загальною площею 547,5 кв.м., у тому числі житлова - 101,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №236332 від 01.02.2013р. за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно із технічним паспортом КП «Ізмаїльське МБТІ», виготовленим 20.11.2012р., по АДРЕСА_1 розташований житловий будинок із господарськими спорудами, із визначенням відповідних літер та цифрових значень, у тому числі огорожу №1, огорожу №3, ворота № 2, якими огороджена спірна земельна ділянка, та власником вказаного об'єкта зазначено ОСОБА_3

Згідно із технічним висновком Ізмаїльського відділу комплексного проектування №3 ДП "НДІпроектреконструкція", що був виготовлений у червні 2011р. в процесі погодження будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, встановлено, що житловий будинок у планувальному та конструктивному відношенні відповідає вимогам, у тому числі ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", на порушенні п. 3.18 яких наполягає відповідач за змістом оспорюваного рішення.

Управлінням містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради, в особі ТВО головного архітектора м. Ізмаїл - В.В. Долженкова, також було погоджено ситуаційний план земельної ділянки, що є предметом оспорюваного рішення, який також додається до короткої пояснювальної записки від 13.10.2014р. за вих. 23/14-ГМ до генерального плану для відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Управлінням містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради, а також Інспекцією з благоустрою міста була надана фахова позитивна оцінка щодо відповідності розміщення домоволодіння (житлового будинку, господарських споруд, у тому числі огорожі), розташованого на спірній земельній ділянці, як вимогам законів, так і генеральному плану м. Ізмаїл, а також ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» тощо.

Отже, складений спеціальним суб'єктом (маючим відповідну ліцензію) технічний висновок містить також і погоджений Управлінням містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради, Інспекцією з благоустрою міста тощо, план земельної ділянки, на якій здійснювалось будівництво вищезгаданого домоволодіння.

Вказані вище обставини також встановлені судовим рішенням Ізмаїлськього міськрайооного суду від 13.03.2016р. по справі № 500/390/16-а, копія якого наявна у матеріалах справи, яке набрало законної сили, та не підлягають доведенню згідно приписів ч.1 ст.72 КАС України.

10.10.2014 року ОСОБА_3 звернувся до Ізмаїльської міської ради Одеської області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0748 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1, до якої додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

31.10.2014 року Ізмаїльською міською радою Одеської області прийняте рішенням за №4599-VI «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1» у зв'язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральному плану та іншій містобудівній документації.

06.05.2015 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №500/476/15-а визнано протиправним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради № 4599-VI від 31.10.2014 року та зобов'язано Ізмаїльську міську раду повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_3 від 10.10.2014 року про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0748 га у власність для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 - в строки, порядок та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. 04.08.2015 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду залишена в силі постанова Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.05.2015р. 31.03.2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України постанова Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06.05.2015р. та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.08.2015р. залишені без змін.

Виконуючи постанову Ізмаїльського міськрайонного суду від 06.05.2015 року Ізмаїльською міською радою було прийнято рішення № 138-VII від 27.11.2015 року «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1», у зв'язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно - правових актів, генеральному плану м. Ізмаїл та іншій містобудівній документації, а саме: розташування земельної ділянки у зоні житлової та громадської мало- та багатоповерхової забудови, у західному планувальному районі м.Ізмаїл, що не є зоною садибної забудови та порушення межею земельної ділянки червоної лінії АДРЕСА_1.

10.03.2016 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №500/390/16-а визнано протиправним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради № 138-VII від 27.11.2015 року «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1» та зобов'язано Ізмаїльську міську раду повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_3 від 10 жовтня 2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0748 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 - в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. 14.06.2016 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду залишена в силі постанова Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10.03.2016р. 14.06.2017р. ухвалою Вищого адміністративного суду України ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2016р. залишено без змін.

При цьому в постанові зазначено, що «з матеріалів технічного висновку Ізмаїльського відділу комплексного проектування № 3 ДП "НДІпроектреконструкція" (а.с. 36), виготовленого у 2011 році в процесі погодження будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 вбачається, що житловий будинок у планувальному та конструктивному відношенні відповідає вимогам, у тому числі ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень", на порушенні п. 3.18 яких наполягає відповідач за змістом оспорюваного рішення. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1, виготовленого Ізмаїльським бюро технічної інвентаризації 20.11.2012 р., а саме розділу "Характеристика будинку, господарських будівель та споруд", дане домоволодіння включає в себе не лише житловий будинок під літ. "А" як такий, але і крильце, і бесідку, мощення тощо, а також й огорожу №1, огорожу №3, ворота № 2, якими огороджена спірна земельна ділянка (а.с. 33). Технічний висновок містить також і погоджений Управлінням містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради, Інспекцією з благоустрою міста тощо план земельної ділянки, на якій здійснювалось будівництво вищезгаданого домоволодіння (а.с. 41).».

Ізмаїльський міськрайонний суд при розгляді справи №500/390/16-а дійшов висновку про те, що «на час видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.02.2013 року індексний номер: 236178, Управлінням містобудування та архітектури Ізмаїльської міської ради, а також Інспекцією з благоустрою міста, тобто органами місцевого самоврядування на які відповідачем покладені повноваження щодо контролю за дотриманням членами територіальної громади вимог Закону України "Про архітектурну діяльність" від 20.05.1999 року (із змінами та доповненнями), Закону України "Про планування і забудову територій" від 20.04.2000 року (із змінами та доповненнями), Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тощо, вже була надана позитивна оцінка щодо відповідності розміщення домоволодіння (житлового будинку, господарських споруд, у тому числі огорожі), розташованих на спірній земельній ділянці, як вимогам вищезазначених законів, так і генеральному плану м.Ізмаїл, а також ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" тощо. Повторна відмова у наданні дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з підстав, зазначених у попередніх рішення ради з відповідного питання, у тому числі й і в оскарженому рішенні, за умов надання ОСОБА_3 усіх документів відповідно до вимог Земельного кодексу України, не допускається».

Виконуючи постанову Ізмаїльського міськрайонного суду від 10.03.2016 року Ізмаїльською міською радою було прийнято рішення № 1265-VI від 31.08.2016 року «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1», у зв'язку ізнеможливістю встановити на підставі наданого клопотання і зазначеними в ньому статтями Земельного кодексу (ст. 93 роз'яснює визначення права оренди земельної ділянки, її строків, умов передачі в оренду, випадків відчуження права оренди, тощо; стаття 123 визначає порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування; ст. 124 визначає порядок передачі земельних ділянок в оренду; ст. 134 роз'яснює обов'язковість продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах), у який спосіб заявник бажає отримати земельну ділянку у власність.

19.10.2016 року постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №500/5273/16-авизнано протиправним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 31 серпня 2016 року № 11265 - VII «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1», та зобов'язано Ізмаїльську міську раду Одеської області повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_3 від 10 жовтня 2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0748 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 - в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України. 25.01.2017 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду залишена в силі постанова Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.10.2016р. 22.03.2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Ізмаїльської міської ради Одеської області.

На виконання постанови суду Ізмаїльською міською радою було прийнято рішення від 21.03.2017р. №2104-VII «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_3 на розбору проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1». В рішенні Ізмаїльської міської ради зазначена причина відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою- у зв'язку із невідповідністю місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (частина земельної ділянки по АДРЕСА_1 розташована на землях загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність).

Не погоджуючись з правомірністю прийнятого рішення, позивач оскаржив його до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суд відповідно до вимог частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді цієї справи повинен перевірити, чи прийняті рішення та вчинені дії: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

Згідно ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Частинами 1 та 2 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Як вбачається із норм ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності: г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначає стаття 118 ЗК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вимоги щодо змісту клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки а також документів, що необхідно додати до клопотання встановлені відповідними приписами ЗК України.

Також, як вбачається із норм ЗК України статтею 118 чітко визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Згідно ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.

Отже виходячи з встановлених вище обставин та з урахуванням ч.3 ст.123 ЗК України, відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення зазначеної вище земельної ділянки заборонена.

Як встановлено судом, та вбачається із наявних у матеріалах письмових доказів, які описані вище, позивач обґрунтовано, відповідно до вимог чинного законодавства, маючи всі передбачені законодавством підстави вимагає надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0748 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Правомірність його вимог підтверджується як правовстановлюючими документами на будинок, що знаходиться на вказаній земельній ділянці так і висновками відповідних компетентних органів щодо розташування відповідності розміщення домоволодіння (житлового будинку, господарських споруд, у тому числі огорожі), розташованих на спірній земельній ділянці, як вимогам законів, так і генеральному плану м.Ізмаїл, а також ДБН 360-92** «Містобудування».

Вказані вище обставини також встановлено у судових рішеннях по справам №500/476/15-а, №500/390/16-а, №500/5273/16-а між тими ж самими сторонами, а отже встановлені факти мають преюдиційне значення та не потребують доказування.

Зазначені вище обставини свідчить про надуманість підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки як раніше прийнятими рішеннями так і рішенням від 31.03.2017р.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено та із оскарженого рішення не вбачається наявність законних підстав для прийняття рішення про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1.

З урахуванням цього суд вважає, що в порушення ч.2 ст. 19 Конституції України, ч. 3 ст. 2 КАС України та ст. 118 Земельного кодексу України рішення є необґрунтованим, а також прийнятим не на підставі та не у спосіб, що передбачені законами України.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону щодо регулювання земельних відносин.

Згідно п. "б" ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради проводять роботу сесійно. Частиною 5 ст.46 вказаного Закону встановлено, що сесія Ради скликається за необхідністю, але не рідше одного разу на квартал, а з питань відводу земельних ділянок - не рідше одного разу на місяць.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Розгляд заяви, порядок розгляду та прийняття відповідного рішення компетентним органом необхідно здійснювати у відповідності з Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеве самоврядування» з прийняттям відповідного рішення за наслідками розгляду заяв позивача.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень при прийнятті рішення діяв у непередбачений законодавством спосіб, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та без дотримання принципу верховенства права.

Однак незважаючи на наявність усіх передбачених законом підстав для задоволення клопотання ОСОБА_3 від 10.10.2014р., для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, незважаючи на відсутність підстав для відмови у наданні такого дозволу, вичерпний перелік яких встановлений ст..118 ЗК України, зловживаючи своєю компетенцію систематично порушує права позивача та чотири рази незаконно відмовляє у наданні вказаного дозволу.

Незаконність відмов у наданні дозволу встановлювалася судовими рішеннями, що описані вище та тричі відповідача зобов'язано було повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 10.10.2014р.

Однак як вбачається із матеріалів справи, вказаний спосіб захисту порушеного права позивача є неефективним та не досягає своєї мети, незважаючи на чисельні висновки судів різних інстанцій та наявність підстав для задоволення клопотання позивача, відповідачем після повторного розгляду вказаного клопотання ухвалюються такі ж рішення із надуманих підстав для відмови у задоволенні клопотання.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини у їх сукупності, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи, що рішення Ізмаїльської міської ради №2104-VIІ від 21.03.2017р. за клопотанням позивача відповідачем прийнято протиправно і воно підлягає скасуванню, суд зобов'язує Ізмаїльську міську раду повторно розглянути зазначене клопотання на черговій сесії та прийняти відповідне рішення по суті.

Однак, як вбачається із матеріалів справи аналогічні рішення за аналогічних підстав, якими Ізмаїльська міська рада зобов'язувалася повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 10.10.2014р. не приводили до належного поновлення прав позивача, з чого можна дійти висновку про недієвість зазначеного способу захисту прав позивача.

Суд враховує, що з огляду на положення ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Однак, суд, відхиляючи посилання відповідача на необхідність відмови у позові так як вирішення питань щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не належить до компетенції суду та є виключною компетенцією міської ради, звертає увагу на наступне.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

В рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 року у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст.124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

З викладених правових позицій Конституційного Суду України випливає, що підставою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Вказаний принцип також закріплений в частині 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, який визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. N 8-рп/2002).

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, зокрема, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача(ухвала ВАС України № К/800/7626/14 826/9638/13-а 25.09.2014 р.).

Відповідно до п.4 ст.118 ЗК України відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель.

Тому у цьому випадку, вимога позивача зобов'язати Ізмаїльську міську раду надати відповідний дозвіл на розробку проекту землеустрою є єдино можливою в даних умовах належною вказівкою на спосіб відновлення порушеного права.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постанові ВСУ від 16.09.2015р. по справі №21-1465а15, яка враховуються судом відповідно до приписів ст.244-2 КАС України та яка, серед іншого, дає підстави вважати за доцільне зобов'язати Ізмаїльську міську раду надати відповідний дозвіл на розробку проекту землеустрою, а не обмежитись лише зобов'язанням повторно розглянути клопотання позивача.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Принцип верховенства права, в адміністративному судочинстві, зокрема, зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень при прийнятті рішення діяв у непередбачений законодавством спосіб, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Згідно п.87 рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 р. («Справа Сорінґа») при тлумаченні Конвенції необхідно взяти до уваги її особливий характер як договору про колективне забезпечення додержання прав людини та основних свобод (див. рішення від 18 січня 1978 року, серія A, N 25, с. 90, п. 239 у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Отже, предмет і мета Конвенції як засобу захисту прав людини вимагають, щоб її положення тлумачилися та застосовувалися таким чином, щоб її гарантії набували практичного змісту і були дієвими (див., зокрема, рішення у справі Артіко від 13 травня 1980 року, серія A, N 37, с. 16, п. 33). При цьому будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод має відповідати "загальному духові Конвенції - документа, спрямованого на підтримку і сприяння утвердженню ідеалів та цінностей демократичного суспільства" (див. рішення у справі К'єлдсена, Буска Медсена та Педерсена від 7 грудня 1976 року, серія A, N 23, с. 27, п. 53).

В Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ("Беєлер проти Італії" [ВП], заява N 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява N 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява N 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява N 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер'їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

В національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. До такого висновку дійшов ЄСПЛ у справі «Свято - Михайлівська Парафія проти України» (рішення від 14.06.2007 р. заява № 77703/01).

Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов'язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення Броньовський проти Польщі [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004).

У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. Рішення Спорронг та Лонрот п. Швеції , рішення від 23 вересня 1982, серія A N 52, стор. 26, п. 69).

Також слід відзначити позицію Європейського Суду з прав людини по Справі "Волохи проти України", де Суд дійшов висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.

Тобто ЄСПЛ звернув увагу, що законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень.

Також, суд звертає увагу, що Вищій адміністративний Суд України в Ухвалі від 24.03.2016р. по справі К/800/12368/14, зазначив: «У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права. Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень». Аналогічна позиція вбачається із рішення Вищого адміністративного Суду України від 29.09.2016р. №800/191142/16

В зв'язку із цим суд, з метою повного та ефективного захисту прав позивача, вважає єдиним можливим та доцільним зобов'язати Ізмаїльську міську раду Одеської області в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України не лише повторно розглянути подане раніше ОСОБА_3 клопотання, а й зобов'язати надати ОСОБА_3 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Суд, повторно звертає увагу, що питання щодо існування червоної лінії, невідповідність обраної земельної ділянки ген.плану міста, неможливість надання дозволу у зв'язку із знаходженням земельної ділянки у зоні, землі якої не підлягають передачі у приватну власність, вже неодноразово досліджувалися раніше у судових справах між цими ж самими сторонами та ним надавалася правова оцінка. Однак незважаючи на викладене, відповідач в черговий раз відмовляє позивачу у задоволенні його клопотання та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Повторна відмова у наданні дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з підстав, зазначених у попередніх рішення ради з відповідного питання, у тому числі й і в оскарженому рішенні, за умов надання ОСОБА_3 усіх документів відповідно до вимог Земельного кодексу України, не допускається.

Вищезазначена позиція суду співпадає з позицією Вищого адміністративного суду України, викладена в ухвалі від 09.07.2015 року ( справа № К/9991/82071/12, № рішення 46803398).

Крім того, на тотожності підстав для прийняття рішень про відмову ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, наголошує й сам відповідача. Так, в заяві про відвід судді було наголошено представником позивача на тому, що підстави, які були покладені в основу оскарженого рішення ідентичні з тими, що вже розглядалися судом, що також підтверджує умисний та незаконний характер прийнятого рішення.

Також суд, окремо звертає увагу, що ухвалою ВАСУ від 31.03.2016р. №К/800/38559/15 (по справі №500/476/15-а за позовом ОСОБА_3 до Ізмаїльської міської ради Одеської області, в межах якої оскаржувалося одне з рішень відповідача про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_3 від 10.10.2014р.) встановлено наступне. Генеральний план міста Ізмаїл було затверджено рішенням Ізмаїльської міської ради від 10.09.1998р., а рішенням від 26.04.2014р. Генеральний план та внесені до нього зміни визнано актуальними та можливими до подальшого використання. Встановлені у цій справі обставини свідчать, що під час внесення змін та актуалізації генерального плану в порушення норм закону не було враховано інтересів позивача, який є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1, та в силу ч.1 ст.377 ЦК України і ч.1 ст.120 ЗК України до нього перейшло право користування земельною ділянкою. Отже можлива невідповідність місця розташування земельної ділянки генеральному плану є наслідком протиправного планування земельної ділянки без урахування законних інтересів власника будинку та користувача земельної ділянки.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Серед основних засад судочинства в Україні, згідно з п.9 ч.3 с.129 Конституції України, є обов'язковість рішень суду.

Згідно із ч.1 ст.14 КАС України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 71 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення певних дій - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 21 березня 2017 року № 2104 - VII «Про відмову у наданні дозволу гр. ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1».

Зобов'язати Ізмаїльську міську раду Одеської області повторно розглянути на черговому пленарному засіданні клопотання ОСОБА_3 від 10 жовтня 2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0748 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 - в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України.

Зобов'язати Ізмаїльську міську раду Одеської області в строки, порядку та у спосіб, передбачені ст. 118 Земельного кодексу України, надати ОСОБА_3 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0, 0748 га. у власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено та підписано 17.10.2017р.

Суддя: А.С.Адамов