Справа № 336/1933/17
Суддя: Щаслива О. В.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

04.10.17Справа № 336/1933/2017
Пр. № 2-а/336/198/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 жовтня 2017 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

при секретарі Морозовій В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій субєкта владних повноважень неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони Українипро визнання протиправним непризначення одноразової грошової допомоги у звязку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби, та зобовязання призначити та виплатити цю допомогу.

В позові зазначив, що є інвалідом другої групи від захворювання, повязаного з проходженням військової служби. Інвалідність встановлено 10 серпня 2008 року. У звязку з зазначеними обставинами він має право на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Звернення позивача до відповідача з відповідною вимогою увінчалось відмовою в призначенні одноразової грошової допомоги у звязку з тим, що він був звільнений з військової служби до набуття чинності Законом України № 328-V, а інвалідність встановлено до 1 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позивач вважає таку відмову незаконною, оскільки:

- відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги…» допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в порядку, установленому законодавчо на день виникнення права на отримання такої допомоги, а на день встановлення йому групи інвалідності діяла постанова Кабінету Міністрів України № 499 від 28.05.2008 року «Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги…», пункт 2 якої передбачає виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 24-місячного грошового забезпечення у разі встановлення другої групи інвалідності.

У звязку з викладеним позивач просить визнати протиправною відмову відповідача у призначенні одноразової грошової допомоги у звязку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби, та зобовязати відповідача призначити та виплатити цю допомогу.

Крім того, просить покласти на відповідача видатки, які він поніс у звязку отриманням правової допомоги адвоката, у сумі 1500 грн.

В судовому засіданні позивач і його представник підтримали вимоги позову. Просять про його задоволення.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби до набуття чинності Законом України № 328-V від 03.11.2006 року, яким було запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а інвалідність встановлено до 1 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому права на отримання вказаної допомоги він не набув.

Не вбачаючи в діях субєкта владних повноважень ознак порушення закону, просить про залишення позову без задоволення.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що позивачу з 10 серпня 2008 року на підставі свідоцтва про хворобу від 23.10.1992 року встановлено другу групу інвалідності у звязку з проходженням військової служби (а. с. 7-11).

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 року виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов'язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За змістом ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції, що діяла на момент набуття позивачем інвалідності у звязку з проходженням військової служби, одноразова грошова допомога призначається у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обовязків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби. Залежно від ступеня втрати працездатності особі виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до пятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Порядок призначення і виплати такої допомоги внормований постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобовязаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», згідно з пунктом 2 якої допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284 (Офіційний вісник України, 2007 р., № 14, ст. 532), і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331

Допомога, що не була призначена, як випливає з абзацу 2 п. 2 постанови № 975, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

На день виникнення у позивача права на отримання згаданої допомоги, тобто на день встановлення позивачеві групи інвалідності діяла постанова Кабінету Міністрів України № 499 від 28.05.2008 року, яка не втратила чинності і на час вирішення адміністративного спору, «Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», відповідно до пункту 2 якої одноразова грошова допомога виплачується, зокрема, особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі 24-місячного грошового забезпечення у разі встановлення інвалідності II групи.

Як вже зазначено, позивач хоча й був звільнений з військової служби, проте набув інвалідність у звязку з захворюваннями, які виникли внаслідок проходження цієї служби.

Аналіз наведених положень законодавства в їхньому взаємозвязку крізь призму встановлених судом фактичних обставин цієї справи дає суду всі підстави для висновку про наявність у позивача права на отримання вказаної допомоги.

Відповідно до ст. 46 ОСОБА_2 Закону України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, встановлених законом.

З преамбули Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» випливає, що цей ОСОБА_2 відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За змістом ст. 1-2 Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами, а ст. 2 Закону встановлює заборону обмежень в реалізації військовослужбовцями та членами їх сімей прав та свобод, визначених законодавством України.

Виходячи з наведених норм законів, з урахуванням неприпустимості обмеження прав і свобод особи, що захищає ОСОБА_2 України, який має найвищу юридичну силу, беручи до уваги гарантоване право позивача на отримання одноразової грошової допомоги, суд, як зазначено, погоджується з ґрунтовністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень та про зобовязання відповідача вчинити певні дії.

З огляду на викладене суд вбачає всі підстави для захисту права позивача в обраний ним спосіб.

Вирішуючи вимоги про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

За змістом ч. 3 ст. 90 КАС України граничний розмір компенсації витрат, повязаних з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, які в силу ст. 87 КАС відносяться до судових витрат, встановлюється законом.

В силу Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

В обґрунтування вимог в цій частині позивач надав квитанцію про сплату ним 1500 грн. за складання адміністративного позову (а. с. 15).

При цьому в судовому засіданні позивач на питання представника відповідача заявив, що фактично він ще не оплачував отриману ним допомогу, сплату якої вони за домовленістю з представником приурочили до остаточного вирішення справи.

Оскільки наведені в розрахунку витрат на правову допомогу суми всупереч вимог ст. 94 КАС України не підтверджені документально крізь призму тривалості їх надання, а також з урахуванням того, що фактично ці витрати особою не понесені, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення в цій частині на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 9-11, 159-162, 185, 186 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у звязку з настанням інвалідності другої групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Зобовязати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу у звязку з настанням інвалідності другої групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 499 «Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобовязаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» в розмірі, кратному двадцяти чотирьом розмірам місячного грошового забезпечення на час виникнення права на цю допомогу, а саме: станом на 10 серпня 2008 року.

У задоволенні вимог про відшкодування судових витрат відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання до суду першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів після отримання повного тексту постанови.

Суддя О.В. Щаслива