Справа № 308/11674/16-а
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року № 876/5512/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Гудима Л.Я.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 березня 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, третя особа Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вартості лікування, стягнення матеріальної і моральної шкоди,

встановив:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Державної фіскальної служби України, в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно порушення п.3 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 2) стягнути з розрахункових рахунків відповідача вартість санаторно-курортного лікування в ДП «Клінічний санаторій Карпати» в розмірі 7020 грн.; 3) стягнути із розрахункових рахунків відповідача матеріальну шкоду в розмірі 1500 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000 грн..

Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо не забезпечення ОСОБА_1 щорічними путівками на санаторно-курортне лікування. Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості санаторно-курортного лікування у сумі 7020 грн.. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

З цією постановою суду першої інстанції від 22.03.2017 року не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду є частково незаконною, прийнята з порушенням норм матеріального права та через неправильне встановлення обставин справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що забезпечення санаторно-курортними путівками пенсіонерів, на яких поширюється дія п.3 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», проводиться відповідно до постанови КМ України №446 від 27.04.2011 року «Про затвердження Порядку забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб та членів їх сімей». Цим Порядком передбачено, що забезпечення путівками здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на відповідний рік на функціонування, зокрема, Державної податкової служби. Однак, на 2016 рік кошторисом ДФС України видатки на придбання пільгових санаторно-курортних путівок для ветеранів податкової міліції не передбачено. Крім цього, являється безпідставною та передчасною вимога позивача щодо стягнення вартості санаторно-курортного лікування в розмірі 7020 грн., оскільки пунктом 3 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що грошова компенсація середньої вартості путівки надається один раз на два роки. Також апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно послався на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду 22.12.2015 року в справі №876/9116/15, оскільки обставини справи у тій справі не є тотожними із даним предметом спору. Погоджується апелянт із висновками суду першої інстанції лише в частині щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної і моральної шкоди.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену постанову суду від 22.03.2017 року в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ДФС України щодо не забезпечення ОСОБА_1 щорічними путівками на санаторно-курортне лікування та стягнення з ДФС України на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування у сумі 7020 грн..

У засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта також пояснив, що позивач ОСОБА_1 протягом 2016 і 2017 років взагалі не звертався до ДФС України із заявою, з необхідними додатковими документами, про надання путівки на санаторно-курортне лікування. Подана позивачем заява від 21.06.2016 року стосувалась отримання грошової компенсації за 2014-2015 роки, яка уже була стягнена постановою Львівського апеляційного адміністративного суду 22.12.2015 року. Тому є безпідставною позовна вимоги про визнання протиправною бездіяльності ДФС України щодо не забезпечення позивача путівкою на санаторно-курортне лікування. При вирішенні питання щодо надання позивачу грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки ДФС України керувалась також Порядком виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затвердженого постановою КМ України №785 від 17.06.2004 року.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявились в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом Державної податкової адміністрації України від 15.02.2010 року за № 130-О «По особовому складу податкової міліції» позивача ОСОБА_1 звільнено з податкової міліції у відставку, за статтею 65 пункту «б» (через хворобу) (а.с. 60).

Із 26.04.2010 року позивач має статус інваліда війни 3 групи і має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с. 3).

21.06.2016 року позивач звернувся із заявою до відповідача Державної фіскальної служби України, в якій просив провести оплату його санаторно-курортного оздоровлення в ДП «Клінічний санаторій Карпати» згідно рахунку-фактури № СК 0000098 від 21 червня 2016 року. До цієї заяви було додано додаткові документи на 7 аркушах (а.с. 4).

На вказане звернення Державна фіскальна служба України листом № 7820/Б/99-99-04-02-02-14 від 26.07.2016 року повідомила позивача, що відповідно до вимог виконавчого листа Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.02.2016 р. № 308/4194/15-а Державна казначейська служба України стягнула з реєстраційного рахунку ДФС України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості санаторно-курортного лікування за 2014 та 2015 роки у сумі 7020 грн. (а.с. 5).

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ДФС України та стягнення з ДФС України грошової компенсації, з врахуванням наступного.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції на час розглядуваних правовідносин і по даний час), інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: - безплатне позачергове щорічне забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад.

Згідно частин 3-5 статті 13 цього Закону, порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Інваліди війни забезпечуються путівками відповідно Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах охорони здоров'я, соціального захисту населення, захисту державного кордону, та іншими органами за місцем перебування інваліда на обліку або за місцем його роботи.

За бажанням інвалідів замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію: інваліди війни I - II груп - у розмірі середньої вартості путівки, інваліди війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Постановою КМ України №446 від 27.04.2011 р. затверджено Порядок забезпечення санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів військовослужбовців, ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ та деяких інших категорій осіб і членів їх сімей (далі Порядок 446).

Пунктом 2 цієї постанови № 446 від 27.04.2011 року встановлено, що забезпечення ветеранів війни, ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції та деяких інших осіб і членів їх сімей путівками для санаторно-курортного лікування згідно з цією постановою здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на відповідний рік на функціонування відповідного державного органу.

Відповідно до пункту 2 цього Порядку 446 (в редакції на час розглядуваних правовідносин), державні органи забезпечують путівками до санаторно-курортних закладів не більше одного разу на рік, зокрема, інвалідів із числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Пунктами 3, 4 Порядку 446 передбачено, що особи, зазначені в пункті 2 цього Порядку, повинні перебувати на обліку в державних органах для отримання путівки до санаторно-курортного закладу. Ветерани військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції, ветерани війни та особи, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», забезпечуються путівками державними органами, з яких вони були звільнені на пенсію, а у разі їх ліквідації - правонаступниками.

Путівки надаються особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, відповідно до медичних рекомендацій з урахуванням пільг, передбачених законодавством для конкретної категорії осіб, в порядку черговості у міру надходження путівок, зокрема: - ветеранам військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції, ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - на підставі заяви, медичної довідки лікувальної установи за формою 070/о, посвідчення, яке дає право на пільги, та довідки з Пенсійного фонду України про отримання пенсії.

Згідно пунктів 6, 10, 12, 14 вказаного Порядку 446, за рахунок коштів, виділених з державного бюджету, безоплатними путівками до санаторно-курортних закладів забезпечуються, зокрема, інваліди з числа осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», - щороку (із січня по грудень).

Закупівля та забезпечення путівками здійснюються в межах коштів, передбачених відповідному державному органу на зазначену мету в державному бюджеті на відповідний рік.

Закупівля санаторно-курортних путівок здійснюється відповідно до законодавства.

Порядок організації направлення хворих на санаторно-курортне лікування, кількість путівок для осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, визначаються державними органами.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами передбачено порядок (процедуру) та механізм забезпечення відповідними державними органами, в тому числі Державною фіскальною службою України, ветеранів війни та осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ветеранів військової служби, органів внутрішніх справ, податкової міліції санаторно-курортними путівками до санаторно-курортних закладів відповідно до законів України, в тому числі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Суд апеляційної інстанції враховує, що в матеріалах адміністративної справи немає і позивачем ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що протягом 2016-2017 років він звертався до відповідача ДФС України, у визначеному законодавством порядку, із заявами про надання путівки для санаторно-курортного лікування в ці роки, із додаванням необхідних (визначених пунктом 4 Порядку 446) документів.

Із змісту наявної у справі копії заяви позивача ОСОБА_1 до ДФС України від 21.06.2016 року за вх.№Б/2607 (а.с. 4) та наданої на вимогу апеляційного суду копії заяви позивача ОСОБА_1 до ДФС України від 21.06.2016 року за вх.№2933/Інше, видно, що позивач ОСОБА_1 звертався до ДФС із заявами про проведення оплати санаторно-курортного оздоровлення в ДП «Клінічний санаторій Карпати» згідно рахунку-фактури № СК 0000098 від 21.06.2016 року.

Крім цього, суд апеляційної інстанції враховує, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду 22.12.2015 року в справі №876/9116/15 (№308/4194/15-а) уже вирішено питання щодо обставин отримання чи неотримання позивачем ОСОБА_1 у 2014-2015 роках щорічних путівок на санаторно-курортне лікування та грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування у звязку із неотриманням в ці роки відповідних путівок.

Розглядуваний адміністративний позов позивач ОСОБА_1 обґрунтував тим, що у 2016 році він не отримав путівки на санаторно-курортне лікування, а тому із відповідача ДФС України слід стягнути вартість такого лікування в ДП «Клінічний санаторій Карпати» у розмірі 7020 грн..

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про безпідставність позовної вимоги та помилковість висновку суду першої інстанції щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно не забезпечення позивача щорічними путівками на санаторно-курортне лікування.

Відносно позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача вартості санаторно-курортного лікування в розмірі 7020 грн., то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як уже було вказано вище, відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за бажанням інвалідів замість путівки на санаторно-курортне лікування вони можуть один раз на два роки одержувати грошову компенсацію, зокрема інваліди війни III групи - у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки. Грошова компенсація надається незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Механізм виплати грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки (далі - грошова компенсація) та компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування, передбачених Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань» та «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», визначено Порядком виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян, затвердженого постановою КМ України №785 від 17.06.2004 року (далі - Порядок 785).

Так, згідно п.2 цього Порядку 785, грошова компенсація виплачується, зокрема, інвалідам війни один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо ці особи протягом двох років не одержували безоплатних санаторно-курортних путівок, незалежно від наявності медичного висновку про необхідність санаторно-курортного лікування або медичних протипоказань.

Грошова компенсація виплачується у таких розмірах: інвалідам III групи - 75 відсотків середньої вартості путівки.

Підставою для виплати грошової компенсації є такі документи: заява про виплату грошової компенсації; посвідчення особи, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку; облікові дані про одержання путівок та грошової компенсації (пункт 3 Порядку 785).

Грошова компенсація виплачується особам через два роки після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, якщо вони протягом цього періоду не одержували безоплатної санаторно-курортної путівки (пункт 6 Порядку 785).

Грошова компенсація, не одержана особою з вини органу виконавчої влади, підлягає відшкодуванню без обмеження будь-яким строком (пункт 10 Порядку 785).

Наведеними вище правовими нормами передбачено, що грошова компенсація, інвалідам війни III групи у розмірі 75 процентів середньої вартості путівки, може надаватись один раз на два роки. При цьому, не встановлено обмежень щодо того чи у першому, чи у другому році надається така грошова компенсація. Важливою є та обставина, чи особа протягом двох років після звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації, не одержувала безоплатної санаторно-курортної путівки.

Матеріалами справи підтверджується і визнається особами, які беруть участь у справі, що протягом 2014-2017 років позивач ОСОБА_1 не отримував безоплатної санаторно-курортної путівки, згідно статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та у 2016 і 2017 роках позивач не отримував грошової компенсації замість путівки.

Заява позивача від 21.06.2016 року про оплату санаторно-курортного оздоровлення відповідачем не задоволена, а відповідь відповідача від 26.07.2016 року на таку заяву являється необґрунтованою, оскільки стосуються 2014-2015 років, а не 2016 року як просив позивач.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про безпідставність доводів апелянта щодо передчасності та безпідставності вимоги позивача на отримання грошової компенсації вартості путівки на санаторно-курортне лікування на 2016 рік, за період 2016-2017 років.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що чинним на час розглядуваних правовідносин законодавством передбачено, що відповідна особа (ветеран війни, інвалід війни) має право на отримання грошової компенсації середньої вартості путівки, а не на компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного лікування.

Однак, суд першої інстанції при вирішенні позовної вимоги щодо стягнення із відповідача в користь позивача грошової компенсації не вказав, що така грошова компенсація підлягає стягненню замість путівки на 2016 рік.

Крім цього, суд першої інстанції не врахував, що позивач у вказаній вище заяві від 21.06.2016 року просив відповідача провести оплату санаторно-курортного лікування згідно рахунку-фактури №СК 0000098 від 21.06.2016 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до вказаної заяви від 21.06.2016 року позивач фактично долучив рахунок-фактуру №СК 0000398 від 21.06.2016 року, копію якого надано на вимогу суду апеляційної інстанції.

Із змісту цього рахунку-фактури №СК 0000398 від 21.06.2016 року видно, що вартість однієї путівки в ДП «Клінічний санаторій Карпати» для ОСОБА_1 становить 7920 грн..

Отже, розмір грошової компенсації замість цієї путівки, згідно ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», становить 5940 грн., тобто 75% вартості цієї путівки.

Наведених вище фактичних обставин справи суд першої інстанції не врахував і помилково визначив розмір грошової компенсації в сумі 7020 грн. на підставі наявної у справі копії рахунку-фактури №СК 0000618 від 05.12.2014 року (а.с. 6), яка була доказом по справі №876/9116/15 (№308/4194/15-а) згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду 22.12.2015 року, і являється неналежним доказом по цій адміністративній справі.

Відносно позовних вимог про стягнення на користь позивача 1500 грн. матеріальної шкоди та 3000 грн. моральної шкоди, то суд апеляційної інстанції враховує, що постанова суду першої інстанції від 22.03.2017 року в частині відмови у задоволенні цих позовних вимог не оскаржена позивачем в апеляційному порядку.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржену постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року слід змінити, а саме: - абзац 2 резолютивної частини цієї постанови суду про визнання протиправною бездіяльності відповідача виключити, а в абзаці 3 резолютивної частини цієї постанови суду слова і цифри «у сумі 7020,00 грн. (сім тисяч двадцять гривень)» замінити словами і цифрами «у сумі 5940 грн. за 2016 рік». У решта частині постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відносно заявленого позивачем в суді апеляційної інстанції клопотання про стягнення із відповідача витрат на проїзд повязаний із прибуття позивача з м. Ужгород до м.Львова на апеляційний розгляд справи, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст.87 КАС України, витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду належать до витрат, пов'язаних з розглядом справи, а витрати пов'язані з розглядом справи належать до судових витрат.

Статтею 91 КАС України передбачено, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Отже, наведеними нормами законодавства встановлено, що із витрат пов'язаних із прибуттям до суду, понесених особою на користь якої ухвалено судове рішення (і яка не є суб'єктом владних повноважень), у разі переїзду цієї особи (сторони) до іншого населеного пункту, сплачуються іншою стороною лише добові та компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Такі витрати як оплата за транспортний переїзд, зокрема оплата вартості проїзних квитків залізничним транспортом та оплата вартості пального для автомобіля, не підлягають стягненню з іншої сторони.

Таким чином, не підлягає до задоволення заява позивача щодо стягнення із відповідача витрат по оплаті вартості трьох проїзних квитків залізничним транспортом та по оплаті вартості пального для автомобіля за двома фіскальними чеками.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України задоволити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 березня 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вартості лікування, стягнення матеріальної і моральної шкоди змінити, а саме: - абзац другий резолютивної частини цієї постанови суду про визнання протиправною бездіяльності Державної фіскальної служби України виключити; - в абзаці третьому резолютивної частини цієї постанови суду слова і цифри «у сумі 7020,00 грн. (сім тисяч двадцять гривень)» замінити словами і цифрами «у сумі 5940 грн. за 2016 рік».

У решта частині постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання постановою законної сили, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

ОСОБА_2

Повний текст постанови виготовлено 13.10.2017 року