Справа № 815/7289/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/7289/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Нехожиній О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 червня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

02.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ НП в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Одеській області від 04.11.2016р. №2716 про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Одеській області від 15.11.2016р. №1321-о/с в частині звільнення його зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- поновити його на посаді слідчого Іванівського ВП Роздільнянського ВП ГУ НП України в Одеській області;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.11.2016р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що як зазначає позивач, притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби в поліції є протиправними, оскільки такого дисциплінарного проступку він не скоював, а службове розслідування відносно нібито допущених ним порушень було проведено з численними порушеннями встановленої законодавством процедури.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01 червня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 19.06.2017р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права, просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01.06.2017р. та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - старший лейтенант поліції ОСОБА_1 проходив службу на посаді слідчого Іванівського ВП Роздільнянського ВП ГУ НП України в Одеській області.

04.11.2016р. наказом т.в.о. начальника ГУ НП в Одеській області №2716 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за грубе порушення вимог ст.30 Конституції України, ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006р. №3460-ІУ, п.2 ч.1 ст.2, ч.1 ст.6, ч.ч.1,2,3,4 ст.7, ч.1 ст.8, п.1,2,3,4 ч.1 ст.18, п.14 ч.1 ст.23, ч.7 ст.42, ч.ч.1,4 ст.43, ч.2 ст.44, ч.6 ст.46 Закону України «Про Національну поліцію» та Присяги працівника поліції, дії поза межами п.3.1.8., п.3.1.9. «Інструкції з організації реагування органів внутрішніх справ на повідомлення про кримінальні правопорушення, інші правопорушення, надзвичайні ситуації та інші події» (затв. наказом МВС України №940 від 22.10.2012р.), що виразилося у незаконному проникненні в будинок ОСОБА_5, неправомірному застосуванні до нього заходів поліцейського примусу, ненаданні йому домедичної допомоги та несвоєчасному доставлені потерпілого до медичної установи, неповідомленні свого керівника про застосування фізичної сили та спецзасобів, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 - слідчого Іванівського ВП Роздільнянського ВП ГУ НП України в Одеській області, звільнено зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

15.11.2016р. на підставі вищезазначеного наказу №2716, начальник ГУ НП в Одеській області своїм наказом №1321-о/с звільнив ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» з 16.11.2016р.

Підставою для видання оскаржуваних наказів слугували результати службового розслідування, проведеного інспектором відділу УКЗ ГУНП в Одеській області ст.лейтенантом поліції ОСОБА_6 та ст.інспектором з особливих доручень відділу УКЗ ГУНП майором поліції ОСОБА_7 на підставі наказу ГУ НП в Одеській області від 07.09.2016р. №2153, за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 співробітниками Іванівського ВП Роздільнянського ВП ГУ НП, яке мало місце 05.09.2016р. за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуюсь з зазначеними вище діями та наказами відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та спірних наказів відповідача.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських та порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року.

Як слідує з приписів ч.1 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію», у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

При цьому, частиною 2 вказаної статті встановлено, що підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень безпосередньо визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Як визначено п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно із п.9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» поширено на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України».

У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Як вбачається зі змісту положень ч.1 ст.1 Дисциплінарного статуту, «службова дисципліна» - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. «Дисциплінарний же проступок» - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (ст.2 Дисциплінарного статуту).

За приписами ст.7 Дисциплінарного статуту, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема, дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб.

Відповідно до ст. 5 Дисциплінарного статуту за вчинення дисциплінарного проступку особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим статутом.

Види дисциплінарних стягнень, які накладаються на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни, визначені статтею 12 Дисциплінарного статуту, серед яких, зокрема, є і звільнення з органів внутрішніх справ.

Так, відповідно до вимог ст.12 Дисциплінарного статуту, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

При цьому, слід вказати, що згідно із ст.14 Дисциплінарного статуту, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2013р. №230 затверджено «Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України».

Пунктом 2.1 вказаної Інструкції №230 передбачено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами РНС службової дисципліни, у тому числі скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами РНС діянь, які порушують права і свободи громадян, службову дисципліну, інші події, пов'язані із загибеллю (смертю) осіб РНС чи їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб РНС і можуть викликати суспільний резонанс.

Так, судовою колегією з матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що предметом спору у даній справі фактично є перевірка правомірності звільнення позивача зі служби в поліції на підставі висновків проведеного службового розслідування від 07.10.2016р.

Як видно зі змісту висновків службового розслідування від 06.10.2016р. (затверджене 07.10.2016р.), посадові особи, яким було доручено його проведення (наказ №2153 від 07.09.2016р.), клопотали перед начальником ГУ НП в Одеській області про накладення на позивача ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції - за скоєння грубого порушення службової дисципліни, порушення вимог Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» та Закону України «Про Національну поліцію», а також невиконання Присяги працівника поліції.

При цьому, підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стало виявлення факту протиправного проникнення до будинку ОСОБА_5, неправомірного застосування до нього заходів поліцейського примусу, ненаданні домедичної допомоги, несвоєчасному доставленні потерпілого до медичної установи, неповідомленні свого керівника про застосування фізичної сили та спецзасобів.

Так, в частині виявленого факту протиправного проникнення позивачем до належного потерпілому ОСОБА_5 будинку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В даному випадку, оскаржуваним рішенням суду першої інстанції зроблено висновок, що громадянка ОСОБА_8 (колишня цивільна дружина потерпілого), відповідно до ст.ст.29,397,405 ЦК України, є належним користувачем будинку ОСОБА_5, оскільки тривалий час фактично проживає в ньому разом із спільними дітьми, а відтак остання цілком мала право на надання як усного, так і письмового дозволу (який міститься в матеріалах справи т.1 а.с.67) для проникнення поліцейських до спірного будинку.

При цьому, слід звернути увагу на те, що в межах поданої апеляційної скарги позивачем не оскаржується вищевказаний висновок суду першої інстанції, а тому, судом апеляційної інстанції переглядається рішення суду першої інстанції виключно в частині правомірності відмови у задоволенні решти позовних вимог.

В частині ж висновків службового розслідування щодо встановлення факту неправомірного застосування позивачем фізичної сили та заходів поліцейського примусу до ОСОБА_5, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про національну поліцію», поліція під час виконання повноважень, визначених цим Законом, уповноважена застосовувати такі заходи примусу: 1) фізичний вплив (сила); 2) застосування спеціальних засобів; 3) застосування вогнепальної зброї.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що «фізичним впливом» є застосування будь-якої фізичної сили, а також спеціальних прийомів боротьби з метою припинення протиправних дій правопорушників.

В даному випадку, з матеріалів справи та письмових пояснень безпосередньо потерпілого ОСОБА_5 вбачається, що останній не надав стверджувальної відповіді про застосування відносно нього фізичної сили саме позивачем.

А відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, в свою чергу, не надано жодного належного доказу, що беззаперечно підтверджує факт побиття потерпілого ОСОБА_5 саме позивачем, а також доказів, які б на даний час підтверджували причинно-наслідковий зв'язок між будь-якими діями позивача та отриманими ОСОБА_5 тілесними ушкодженнями.

Хоча при цьому, необхідно звернути увагу на те, що даний факт побиття ОСОБА_5 працівниками поліції досі (т.б. ще з 06.09.2016р.) розслідується прокуратурою Одеської області у кримінальному провадженні №0000031 і жодної підозри нікому, в т.ч. і позивачу не висунуто.

Відповідно до вимог ч.1 ст.42 Закону України «Про національну поліцію», спеціальні засоби як поліцейські заходи примусу - це сукупність пристроїв, приладів і предметів, спеціально виготовлених, конструктивно призначених і технічно придатних для захисту людей від ураження різними предметами (у т.ч. від зброї), тимчасового (відворотного) ураження людини (правопорушника, супротивника), пригнічення чи обмеження волі людини (психологічної чи фізичної) шляхом здійснення впливу на неї чи предмети, що її оточують, з чітким регулюванням підстав і правил застосування таких засобів та службових тварин.

В свою чергу, із матеріалів проведеного службового розслідування та пояснень самого позивача вбачається, що він дійсно на нетривалий час (т.б. десь на 4-5 хв.) вдягав кайданки на ОСОБА_5, оскільки останній, знаходячись у стані алкогольного сп'яніння розмахував руками та намагався при затриманні чинити опір.

З аналогічних підстав колегія суддів вважає необґрунтованим і висновок службового розслідування щодо протиправного неповідомлення позивачем свого керівника нібито про факт застосування до затриманого фізичної сили та спецзасобів. До того ж, з матеріалів справи беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1, як начальник слідчо-оперативної групи, в той же день, одразу ж після затримання ОСОБА_5 доповів про усі обставини затримання черговому по Іванівському ВП, а той, в свою чергу, - керівнику відділу поліції.

Щодо встановленого службовим розслідуванням факту ненадання ОСОБА_5 домедичної допомоги та несвоєчасного доставлення останнього до медичної установи, колегія суддів зазначає наступне.

Так, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_5 тримався за живіт та скаржився на біль, ще до приїзду слідчо-оперативної групи. Цю обставину чітко підтвердила його колишня цивільна дружина ОСОБА_9 (яка і викликала поліцію у зв'язку із застосуванням до неї з боку ОСОБА_5 насильства), яка, в свою чергу, надала йому таблетку, після чого, позивач, разом із іншими членами слідчо-оперативної групи, на службовому автомобілі повезли його до Іванівської ЦРЛ (20 км), заїхавши по путі до Іванівського ВП за відповідним направленням.

Іншої більш кваліфікованої домедичної допомоги позивач реально надати не міг, оскільки видимих тілесних ушкоджень у потерпілого виявлено не було, він не володів спеціальними знаннями у медичній сфері та у зв'язку із відсутністю у розпорядженні СОГ спеціального обладнання (рентген та УЗІ апаратів).

При цьому, одночасно слід зауважити, що з висновків службового розслідування фактично не вбачається, яку саме домедичну допомогу повинен (мусив) був надати позивач громадянину ОСОБА_5 до моменту його доставки в заклад охорони здоров'я, лікарі якого, в свою чергу, самі виявили у потерпілого «розрив селезінки» тільки вранці наступного дня.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вказати й про те, що звільнення, як вид дисциплінарного стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу на поліцейського.

Проте, з висновку службового розслідування та оскаржуваного наказу про звільнення вбачається, що відповідачем взагалі не розглядалась можливість застосування до слідчого Піщанського Д.М. іншого виду дисциплінарного стягнення, не пов'язаного із звільненням зі служби в поліції.

В той же час, колегія зазначає, що підставою для дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні особою службової дисципліни.

При цьому, слід зазначити, що ступінь тяжкості дисциплінарного проступку має відповідати фактичним обставинам подій, за яких його вчинено, та підтверджуватись належними і достатніми доказами.

Так, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні «Ляшко проти України», суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

В даному випадку, відповідач обмежився застосуванням крайнього і найтяжчого виду дисциплінарного стягнення, не дослідивши в повній мірі всі обставини спірних правовідносин, а також особу поліцейського, який по службі характеризується позитивно та має на утриманні малолітнього сина (24.09.2015 р.н.) і тимчасово непрацюючу дружину, внаслідок чого, колегія суддів вважає необґрунтованими і передчасними висновки службового розслідування.

До того ж, слід вказати й про те, що дане службове розслідування, яке було призначене наказом №2153 від 07.09.2016р., в свою чергу, було проведено з численними порушеннями передбаченої Інструкцією №230 процедури, а саме, у позивача, особами, яким було доручено проведення цього службового розслідування, саме в рамках даного службового розслідування не було відібрано жодних письмових пояснень, а використані пояснення від 06.092016р. (невідомо ким саме відібрані), які останній власноручно написав ще до призначення службового розслідування, а також не вивчено і не враховано його особу, сімейний стан, ділові (професійні) якості та факт відсутності діючих стягнень.

Крім того, судова колегія, при прийнятті остаточного рішення по даній справі, також вважає необхідним врахувати постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2017р. (справа №815/7287/16) та Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2017р. (справа №815/7290/16), що набрали законної сили, якими, в свою чергу, були встановлені ці ж самі обставини та відповідно, скасовано ці ж самі накази відповідача та поновлено на службі в поліції інших членів даної слідчо-оперативної групи - ОСОБА_10 і ОСОБА_11

Як слідує зі змісту вимог ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні положення містяться і ч.2 ст.255 КАС України, відповідно до приписів якої, обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та вважає за необхідне скасувати оскаржувані накази відповідача, як протиправні і передчасні, поновити позивача на займаній до незаконного звільнення посаді «слідчого» із виплатою йому, згідно з приписами Постанови КМУ від 11.11.2015р. №988 і наказом МВС України від 06.04.2016р. №260, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, т.б. з 16.11.2016 року по 04.10.2017 року.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого законодавства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

За вказаних обставин, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України, вважає за необхідне скасувати постанову суду 1-ї інстанції та ухвалити нову постанову - про задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 червня 2017 року - скасувати та прийнять нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 04.11.2016р. №2716 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області від 15.11.2016р. №1321-о/с в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію».

Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого Іванівського ВП Роздільнянського ВП ГУ НП України в Одеській області.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.11.2016 року по 04.10.2017 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко