Справа № 804/5241/16
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Головуючий у 1 інстанції Сидоренко Д.В.
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 жовтня 2017 року справа № 804/5241/16
Приміщення суду за адресою: 49083, м. Дніпро, пр. Слобожанський, 29

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білак С.В., суддів: Олефіренко Н.А. Шальєвої В.А. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року у справі №804/5241/16 за позовом Криворізької північної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Криворізька північна обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач), в якому просила звернути стягнення на кошти та майно відповідача в рахунок погашення податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 9121 грн. 14 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач має податковий борг у розмірі 9121,14 грн., в зв'язку з тим, що відповідачем у добровільному порядку суму податкового зобов'язання сплачено не було.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 податковий борг по орендній платі з фізичних осіб в сумі 9121,14 грн.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що орендодавець Веселівська сільська рада в порушення вимог пп.288.1, 288.5 ст.288 ПК України, після внесених змін до цих статей 24.03.2014 року не внесла змін до Договору оренди земельної ділянки від 21.12.2012 року, а позивач в порушення пп.19.1.5 п.19.1 ст.19 ПК України своєчасно не проконтролював порядок прийняття орендодавцем змін до Договору оренди.

Вважає, що в цьому випадку порушили законодавство Криворізька північна обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та Веселівська сільська рада, а тому нести відповідальність повинні саме вони, а не відповідач.

Окремо зазначив, що позивач ввів в оману суд, зазначивши що сума боргу станом на 31.01.2017 року не змінилась, оскільки 04.10.2016 року ним було сплачено орендну плату в розмірі 156,50 грн. за 2015 рік, на підтвердження чого до суду надана копія квитанції.

Також зауважив, що суд розглянувши справу за відсутності сторін позбавив його можливості надати додаткові повідомлення по справі і надати клопотання про призупинення розгляду справи до винесення рішення про визнання нормативно-грошової оцінки земельної ділянки в договорі незаконною.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглядав справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 мешкає за адресою: 53080, Криворізький район, с.Львів, вул.Шевченка, буд.4 та не є субєктом підприємницької діяльності.

Між фізичною особою ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) та Веселівською сільською радою було укладено договір від 21.11.2012 року про надання в користування на умовах оренди земельної ділянки площею 0,25 га, строком на 10 років, цільове призначення землі - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, нормативна грошова оцінка 62,56 грн. за 1 кв.м., річна орендна плата становить 156,40 грн.

Як зазначається в адміністративному позові, станом на 01.08.2016 року відповідачу податковий борг з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 9121,14 грн. нарахований відповідно до:

- податкового повідомлення рішення №44416-15 від 27.11.2014 року, термін сплати 03.02.2015 року переплата по ІКП станом на 01.01.2015 року; - 312,80 грн., нараховано податку - 3535,07 грн., несплачений залишок (недоїмка) 3535,07 - 312,80 = 3222,27 грн.;

- податкового повідомлення рішення №44417-15 від 27.11.2014 року, термін сплати 03.02.2015 року (сума боргу по податковому зобовязанню 38,56 грн.);

- податкового повідомлення рішення №5122469 від 25.06.2015 року, термін сплати 24.08.2015 року (сума боргу по податковому зобовязанню 5860,31 грн.).

ОСОБА_2 на податкове повідомлення-рішення Криворізької північної ОДПІ від 18.06.2015 року №5122469 про визначення суми грошового зобовязання за платежем орендна плата з фізичних осіб на суму 5860,31 грн. подав скаргу від 02.07.2015 року, яка рішенням ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 14.08.2015 року була залишена без задоволення.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Приписами статті 269 ПК України передбачено, що платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Статтею 270 ПК України визначено, що об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно статті 271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

У відповідності до вимог частини 1 статті 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998 року (Закону №161 - XIV), оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до абзацу другого статті 4 та абзацом першим статті 5 Закону №161 - XIV, орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Приписами статті 13 Закону №161-XIV встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 Закону №161-XIV передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Відповідно до абзацу першого, другого статті 21 Закону № 161 - XIV, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Згідно статті 24 Закону №161-XIV, орендодавець має право вимагати від орендаря: своєчасного внесення орендної плати.

Приписами підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної податкової політики.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Відповідно до пункту 289.1 статті 289 ПК України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Приписами пункту 289.2 статті 289 ПК України передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою.

Разом з тим, відповідно до пп. пп. 288.5.1, 288.5.2 п. 288.5 ст. 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Згідно з пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України, платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Таким чином, з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого договором розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін, розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування наведених норм права викладена у постановах Верховного Суду України від 02 грудня 2014 року у справі №21-274а14 та від 16 березня 2016 року у справі №1170/2а-3151/12, яка в силу приписів ст.244-2 КАС України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У відповідності до абз.1 п.286.5 ст. 286 ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 розділу ІІ ПК України, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зокрема, у разі якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Пунктом 58.1 ст.58 розділу ІІ ПК України встановлено, що контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобовязання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток або відємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобовязань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Оскільки плата за землю у формі орендної плати за землі комунальної та державної власності є складовою податку на майно, розмір орендної плати за земельні ділянки є нормативно-регульованою ціною із визначеними мінімальною та максимальною межами. Тому, колегія суддів погоджується з тим, що починаючи з 01.01.2011 року, на адміністрування орендної плати та відносини, що виникають при оренді земельної ділянки комунальної та державної власності, поширюються приписи Податкового кодексу України з усіма правилами обрахування орендної плати та наслідками недотримання порядку нарахування та справляння даного обов'язкового платежу.

Також, колегія суддів погоджується з тим, що, не зважаючи на ту обставину, що розмір орендної плати за землю є однією з умов договору оренди землі, орендна плата є сферою регулювання податкового законодавства. Сплата обов'язкових платежів, до яких віднесено і плату за землю, не може залежати від умов договору. Засади такого регулювання також містяться в статті 67 Конституції України, відповідно до якої кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Окрім того, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що оскільки збільшення мінімального розміру орендної плати за землю відбулося не у зв'язку з волевиявленням сторін договору, а у зв'язку із визначенням ставки податку відповідно до закону, то необхідність сплати за оренду землі у новому розмірі виникла у позивача незалежно від внесення змін до договору оренди землі.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

Відповідно до статті 59 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

З матеріалів справи встановлено, що податковим органом з метою погашення податкового боргу було сформовано у відношенні відповідача податкову вимогу від 04.02.2015 року №41-04 про сплату суми податкового боргу в розмірі 3260,83 грн., яка була вручена відповідачу 09.02.2015 року.

Відповідачем на адресу позивача було надіслано лист від 12.02.2015 року, в якому ОСОБА_2 просив скасувати вимогу від 04.02.2015 року №41-04 та повідомлення 03.02.2015 року №281/10/04-18-00.

Листом від 27.02.2015 року №501/10/04-18-00 Криворізькою північною ОДПІ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області відповідача повідомлено про те, що вимога сформована та направлена на підставі несплати податкового зобовязання по орендній платі. Нарахування орендної плати проведене відповідно до п. 288.5 статті 288 ПК України щодо мінімального розміру орендної плати, та зазначено, що норми Податкового кодексу мають вищу юридичну силу відносно ст.30 Закону України Про оренду землі в частині до умов договору та ст.632 Цивільного кодексу України.

Відповідачем не було добровільно погашено суми податкового боргу по платежам та зборам до бюджету, які зазначені в податковій вимозі, отже, вищевказана податкова вимога не є відкликаною та нові податкові вимоги, відповідно до п.59.1 ст.59 ПК України, на адресу платника податків не направлялись.

Згідно з п.87.1 ст.87 ПК України, джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Відповідно до пп.95.1, 95.2, 95.3 ст.95 ПК України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги. Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Підпунктом 20.1.34 пункту 20.1 ст.20 ПК України, визначено право контролюючого органу звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Згідно з п.87.11 ст.87 Податкового кодексу України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку - фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб, проте задовольняючи позов у повному обсязі та стягуючи податковий борг у розмірі 9121 грн. 14 коп. суд першої інстанції не вжив жодних заходів щоб пересвідчитись, що сума боргу заявлена позивачем до стягнення за весь час розгляду справи (з серпня 2016 року по лютий 2017 року) не змінилась.

Частиною 4 статті 11 КАС України визначено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для зясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Згідно з ч.2 ст.69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

З метою зясування всіх обставин у справі колегією суддів були витребувані у позивача додаткові докази у справі.

На виконання вимог суду позивачем були надані витяги зі зворотного боку облікової картки платника податку ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) по орендній платі з фізичних осіб за 2015, 2016 роки, довідка про стан розрахунків з бюджетом станом на 09.10.2017 року та інформаційна довідка, в якій зазначено, що станом на 09.10.2017 року сума податкового боргу з орендної плати позивача становить 15 209,76 грн. і протягом 2017 року не змінювалась. У 2016 році платником самостійно сплачено орендну плату з фізичних осіб у розмірі 313,00 грн., двома платіжними дорученнями від 04.10.2016 року по 156,50 грн.

З наданих до суду витягів зі зворотного боку облікової картки платника податку ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) по орендній платі з фізичних осіб колегією суддів встановлено, що податковий борг у розмірі 9121 грн. 14 коп. виник у відповідача з 24.08.2015 року та на момент звернення до суду з адміністративним позов не змінювався.

07.09.2016 року заборгованість відповідача збільшилась на 6401,62 грн. на підставі податкового повідомлення-рішення та склала 15522,76 грн.

04.10.2016 року відповідачем було сплачено до бюджету 313 грн. орендної платі з фізичних осіб, двома платежами по 156,5 грн., отже сума заборгованості позивача зменшилась на цю суму та станом на 31.10.2016 року склала 15209,76 грн. недоїмки та 159,68 грн. пені.

Як зазначено у довідках позивача станом на 09.10.2017 року сума заборгованості відповідача залишається незмінною та складає 15209,76 грн. (недоїмка).

Відповідно до пункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків

З огляду на вищевикладену норму та надані до суду документи, колегія суддів прийшла до висновку, що кошти у розмірі 313 грн., сплачені відповідачем 04.10.2016 року, були зараховані в рахунок погашення існуючої заборгованості згідно календарної черговості її виникнення, тобто заборгованість у розмірі 9121 грн. 14 коп., яка виникла станом на 24.08.2015 року та є предметом спору у цій справі зменшилась на суму сплаченого податку та склала 9121 грн. 14 коп.- 313 грн. = 8808, 14 грн.

Наведеними обставинами спростовуються доводи контролюючого органу, що сума заборгованості протягом розгляду справи судом першої інстанції не змінилась.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Оскільки позивачем було заявлено вимоги про стягнення податкового боргу з відповідача у розмірі 9121 грн. 14 коп., що виник на момент звернення до суду і в подальшому позовні вимоги не уточнювались, враховуючи сплату відповідачем частини заборгованості із заявленої позивачем до стягнення, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 8808, 14 грн., в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, які мають значення для вирішення справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині суми заборгованності, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а адміністративний позов частковому задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 184, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2017 року у справі №804/5241/16 за позовом Криворізької північної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- скасувати.

Адміністративний позов Криворізької північної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) податковий борг по орендній платі з фізичних осіб в сумі 8808 (вісім тисяч вісімсот вісім) грн.14 коп.

Іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя С.В. Білак

Судді Н.А.Олефіренко

ОСОБА_3