Справа № 815/3592/17
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2017-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3592/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 год. 50 хв.

06 жовтня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд, розглянувши у письмовому проваджені в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Енаятуллах до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 122 від 03.07.2017 року та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 Енаятуллах до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 122 від 03.07.2017 року та зобовязання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 10 липня 2017 року відкрито провадження по справі.

Позивач та його представник у судове засідання 03.10.2017 року не зявились, представник позивача направив клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Позивач та його представник виклали свою правову позицію та позовні вимоги в позовній заяві, а також приєднаних до матеріалів справи додаткових письмових поясненнях (вх. №25075/17) (а.с. 206-210). Так, позивач у липні 2017 року звернувся до Головного управління ДМСУ в Одеській області із заявою про надання захисту в України. 03.07.2017 року він отримав повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальною інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області за №122 від 03.07.2017 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що Наказ ГУ ДМСУ в Одеській області є незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, на підставі п.13 ч.1 ст.1, п.6 ч.1 ст. 5, ч.5 ст. 5 Закону №3671-VI .

Представник відповідача у судове засідання 03.10.2017 року зявився, проти задоволення клопотання (вхід. № 27176/17 від 03.10.2017 року) про розгляд справи в порядку письмового провадження не заперечував, 14.08.2017 року через канцелярію суду надав письмові заперечення проти позовної заяви (а.с. 143-149). У своїх запереченнях відповідач зазначив, що діяв у відповідності до ч.6 ст.5 Закону №3671-VI, згідно якої центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 нього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Крім того, відповідач зазначає, що позивач неодноразово звертався за міжнародним захистом в Україні. Так, 03.10.2013 року він вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту до ГУ ДМС в Одеській області. За результатами розгляду матеріалів особової справи ДМС України прийняло рішення від 03.11.2014 року №567-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивач оскаржив у судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року по справі №815/6954/14 позивачеві було відмовлено у задоволенні адміністративного позову (а.с. 181-183).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачем було подано апеляційну скаргу. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2015 року апеляційну скаргу позивача було залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року без змін (а.с. 184-187).

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відтак, згідно ч.6 ст.128 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Дослідивши пояснення сторін та наявні в справі письмові докази, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 Енаятуллах, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_2.

В адміністративному позові позивач зазначає, що він не може повернутись до Ісламської Республіки ОСОБА_2, оскільки має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до певної соціальної групи.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи позивач потрапив на територію України нелегально 24.09.2013 року. Як зазначив позивач, причиною виїзду з ОСОБА_2 стало переслідування його представниками місцевих бандитських угрупувань. Окрім того, позивач вказує на те, що у 2012 році бандити у країні походження позивача почали вимагати у нього гроші через проживання його родичів за кордоном. Позивач відмовлявся надавати грошові кошти, що спричинило переслідування та побої. Побоюючись за власне життя, позивач прийняв рішення виїхати до безпечної країни. Як зазначив позивач, Україна була обрана ним через те, що тут проживають його брати та сестри.

Разом з тим, під час проведення перевірки відповідачем інформації по країні походження позивача, відповідачем було встановлено, що заявник не зазначив жодних переслідувань, повязаних з його громадянством, національністю, етнічною належністю або віросповіданням, а на момент проведення такої перевірки соціально-політична ситуація у регіоні народження та проживання позивача в ОСОБА_2 (м. Кабул) залишалась задовільною, столиця країни приймає внутрішньо переміщених осіб з неспокійних регіонів ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 нього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає оскаржуване рішення відповідача обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон №3671-VI).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону №3671-VI додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_3 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

ОСОБА_3 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Під час розгляду питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головним управлінням ДМС в Одеській області було встановлено та підтверджується матеріалами особової справи №2013OD0327 (а.с. 81-142), що заявник не може точно назвати та надати доказів того, представниками якого угрупування були місцеві бандити, які вимагали у заявника грошові кошти, яким саме чином було здійснено погрози в адрес позивача та чи дійсно ці погрози були спричинені ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто тими ознаками, що встановлені ст.1 Закону №3671-VI. Крім того, відсутні будь-які докази того, що реальні побої мали місце, також позивач не звертався до місцевих органів внутрішніх справ з відповідною заявою про нанесення йому тілесних ушкоджень. Під час проведення інтервювання відповідач дійшов висновку, що надані ОСОБА_1 Енаятуллахом відомості не є підставою для побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою належності до певної соціальної групи. Окрім того, підстави, які зазначає позивач для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, вже були досліджені Державною міграційною службою України у 2013 році та судом, за наслідками розгляду було прийнято постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року по справі №815/6954/14, яка набрала законної сили 17.06.2015 року (а.с. 181-183).

Відтак, під час розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку, що позивачу правомірно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй позовній заяві позивач зазначав на тому факті, що ситуація в ОСОБА_2 суттєво погіршилась за останні декілька років (а.с. 6), а відмова у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є неправомірною.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 нього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідач у своєму запереченні на адміністративний позов (а.с. 143-149) зазначив, що на основі проведення перевірки інформації по країні соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивача є відмінною з точки зору безпеки та перспективною в плані соціально-економічного розвитку.

Таким чином, відповідач діяв у спосіб та межі, передбачені чинним законодавством.

Отже, до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання на батьківщині. Надана ним інформація при викладенні причин неможливості повернутися на батьківщину є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві та позові щодо небезпеки, яка йому загрожує на батьківщині особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину. З огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Крім того, позивачем не доведено факт зміни ситуації в місці постійного проживання, що могло б стати підставою для прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. Крім того, позивачем не було надано переконливих доказів щодо реальної зміни ситуації у місті його народження Кабулі, що могло б стати підставою для прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у прийнятті якої раніше було відмовлено. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятого ним рішення та необґрунтованість позовних вимог.

В силу п.1 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно з ч.3 ст. 105 КАС України позивач, у тому числі має право вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов висновку, що субєкт владних повноважень Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняв рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, які мають значень для прийняття рішення, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Згідно з п.14 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах в порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Згідно ч.5 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 Енаятуллах до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 122 від 03.07.2017 року та зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Суддя О. М. Тарасишина