Справа № 802/451/17-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/451/17-а

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова І.А.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

09 жовтня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О. ,

секретар судового засідання: Томашук А.В.

за участі:

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 30 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування рішень.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 30 червня 2017 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволення позову, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 30 червня 2017 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного зясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованої постанови.

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, просили вимоги, що в ній викладені, задовольнити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з 19.12.2016 року по 30.12.2016 року інспекторами Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області проведено планову виїзну документальну перевірку ФОП ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р.

За результатами перевірки складено акт №6/1305/НОМЕР_1 від 10.01.2017 року.

В ході перевірки виявлені та зафіксовані в акті порушення позивачем вимог: п. 177.2, п.177.4 ст. 177 ПК України, що полягало у включенні до податкової декларації про майновий стан і доходи за 2015 р. перекручених даних та неналежному ведення обліку доходів і витрат, в результаті чого донараховано податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування на суму 19 587,83 грн. за 2015 рік; п.2.ч.1 ст.7 п.3. ч.8 ст.9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в результаті чого донараховано 43403,14 грн.; п.1.ч.2. ст.6, ч.8 ст.9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

13.02.2017 р. на підставі висновків перевірки, викладених у вказаному акті, ГУ ДФС у Вінницькій області прийняті:

податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2, яким збільшено грошове зобовязання позивача з податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування на суму 29 381,75 грн., в тому числі основне зобовязання - 19 587,83 грн., штрафні санкції - 9793,92 грн.;

рішення № НОМЕР_3, яким застосовано штрафні санкції та нараховано пеню в загальній сумі 1186, 62 грн. за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування;

рішення № НОМЕР_4, яким застосовано штрафні санкції та нараховано пеню в загальній сумі 1706, 56 за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування;

рішення № НОМЕР_5, яким за порушення п.2.ч.1 ст.7 п.3. п.8 ст.9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування нараховано штрафні санкції в сумі 8 680, 63 грн.

Також за результатами вказаної перевірки податковим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 13.02.2017 р., у якій визначено суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені в розмірі 43 403,14 грн.

Не погоджуючись з такими рішеннями та вимогою і вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем частково підтверджено правомірність формування витрат за період, який охопила перевірка. Так, судом встановлено наявність підтвердження витрат позивача на придбання склобою на суму 103 993, 56 грн. та на придбання дизельного палива на суму 14633, 12 грн. Тому судом визнані частково протиправними та скасовані у частині податкове повідомлення-рішення №, рішення № та вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-.

Разом з цим, в ході судового розгляду встановлено факт несвоєчасної сплати (несвоєчасного перерахування) позивачем єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а тому відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування рішень № та №.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Відповідно до ч.1 ст.195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів апеляційної скарги встановлено, що відповідач фактично погодився із висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а тому, керуючись положеннями ч.1 ст.195 КАС України, колегія суддів здійснювала апеляційний перегляд оскаржуваного судового рішення в межах скарги відповідача.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

В свою чергу, відповідно до пункту 177.4 статті 177 ПК до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, серед іншого, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного обєкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обовязкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обовязкове страхування життя або здоровя працівників у випадках, передбачених законодавством; суми єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що повязані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги звязку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, повязані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо повязаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до пунктів 3, 8 статті 9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (ст.1 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування).

Відповідно до ст.7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За приписами статті 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

ОСОБА_5 недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску, серед іншого, штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску - у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Судом першої інстанції визнані частково протиправними та скасовані у частині податкове повідомлення-рішення №, рішення № та вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, з огляду на наявність підтвердження витрат позивача на придбання склобою на суму 103 993, 56 грн. та на придбання дизельного палива на суму 14633, 12 грн.

Разом з цим, відповідач в апеляційній скарзі вказує на неможливість віднесення також і вказаних сум до складу витрат позивача за період, який охопила перевірка, адже позивачем не надано документів, підтверджуючих цільове використання дизельного палива при відсутності залишків пального, а також товарно-транспортних накладних, які б підтвердили реальність придбання позивачем склобою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в підтвердження витрат на придбання дизельного палива, позивачем надано акти списання дизельного палива № СпТ-000006 від 31.01.2015 р., № СпТ-00007 від 27.02.2015 р., № СпТ-00009 від 31.03.2015 р., № СпТ-00010 від 30.04.2015 р., № СпТ-00013 від 29.05.2015 р.,№ СпТ-00019 від 31.07.2015 р., № СпТ-00021 від 31.08.2015 р., № СпТ-00024 від 30.09.2015 р., № СпТ-00027 від 30.10.2015 р. копію інвентарної картки обліку основних засобів, що підтверджує наявність транспортного засобу, договір № 09849 на відпуск паливно-мастильних матеріалів (ПММ) від 05.12.2014 р.

На підтвердження задекларованих ФОП ОСОБА_2 витрат по придбанню склобою за 2015 рік ним надано квитанції до прибуткового касового ордеру №1 від 22.05.2015 р., №2 від 15.07.2015 р., №3 від 05.08.2015 р., №4 від 26.11.2015 р., №5 від 28.12.2015 р. по оплаті склобою, договір купівлі продажу укладений між ним та ФОП ОСОБА_6 від 29.12.2014 р., акт звірки взаєморозрахунків від 31.12.2015 р., картку рахунку 631 ОСОБА_6, видаткові накладні № РН -00001 від 12.03.2015р., №РН -00009 від 14.07.2015 р., №РН-00006 від 04.08.2015р., №РН-00016 від 26.11.2015 р., №РН -00029 від 28.12.2015 р., товарно - транспортні накладні №0000021 від 01.10.2015р., №0000017 від 28.08.2015 р., №2 від 30.07.2015 р., №Р8 від 18.07.2015 р., №1 від 06.06.2015 р., №2 від 29.05.2015р., №05 від 25.04.2015 р., №1 від 17.03.2015 р., №150133 23.09.2015 р., виписки із особового рахунку №2377.

Щодо позиції відповідача про відсутність товарно-транспортних накладних (далі -ТТН) і як наслідок відсутності підтвердження фактично придбаного товару та не доведення факту їх використання у господарській діяльності суд зважає на наступне.

Відсутність ТТН на перевезення товарів сама по собі не свідчить про безтоварність операцій їх поставки.

Як вбачається із преамбули наказу Мінтрансу від 14.10.97 р. № 363 "Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні", затверджені цим наказом, розроблені у виконання цілого ряду державних документів, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів, захисту їх від розкрадання, безпеки пасажирів на транспорті, боротьби зі злочинністю.

Дотримання Правил № 363, зокрема, вимоги про наявність ТТН під час перевезення вантажів є обов'язковим для перевізників. За їх порушення останні можуть бути притягнуті до відповідальності органами, що здійснюють контроль за дотриманням вимог законодавства про автомобільний транспорт у процесі виконання перевезень вантажів.

При цьому ФОП ОСОБА_2 позивач не здійснює вантажні перевезення на договірних засадах, а відтак наявність ТТН при здійсненні господарської операції не є обовязковою для нього.

Правила № 363, розроблені Міністерством транспорту України, стосуються винятково порядку здійснення перевезень і не мають (і по визначенню не можуть мати) відношення до бухгалтерського й податкового обліку підприємств, які є відправниками вантажу й вантажоодержувачами, не можуть встановлювати правила ведення зазначених видів обліку.

Самі ТТН є документами, що регламентують тільки взаємини перевізника й замовника як учасників транспортного процесу. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що ТТН не відносяться до обов'язкових документів податкової звітності, передбаченої ПКУ.

Крім того, суд зважає на те, що товарно-транспортна накладна є підставою для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника і оприбуткування їх у вантажоодержувача при перевезенні вантажів у межах України та не є єдиним та безумовним документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 30 червня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 13 жовтня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_7 ОСОБА_5