Справа № 826/5775/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 жовтня 2017 року № 826/5775/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця»
доГоловного державного інспектора Головного управління Держпраці у Київській області Заплесвічка Сергія Вікторовича
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії ,
ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця» (надалі - Позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного державного інспектора Головного управління Держпраці у Київській області Заплесвічка Сергія Вікторовича (надалі - Відповідач), в якому просить суд: визнати протиправними дії Головного державного інспектора Головного управління Держпраці у Київській області Заплесвічко Сергія Вікторовича щодо винесення припису №26-99/331-269 від 30.03.2016р. та протоколу №26-99/254 від 30.03.2016р. про адміністративне правопорушення; скасувати припис №26-99/331-269 від 30.03.2016р. та протокол №26-99/254 від 30.03.2016р. про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідачем під час перевірки не взято до уваги того, що працівник не звертався із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати у порядку ст. 25 Закону України «Про відпустки».

Під час розгляду справи представник Позивача позовні вимоги підтримав повністю.

Представник Відповідача щодо позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 28.03.2016 року по 30.03.2016 року на підставі наказу №387 від 24.03.2016 року та направлення на перевірку №482 від 24.03.2016 року Головним управлінням Держпраці у Київській області проведено позапланову перевірку Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця» щодо додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, про що складено відповідний акт №26-99/337.

Перевіркою встановлено, що у порушення вимог ч.1 ст.84 КЗпП та ст.25 Закону України «Про відпустки», відпустка без збереження заробітної плати працівнику філії гр. ОСОБА_2 не була надана за його бажанням в січні 2016 року.

За результатами проведеної перевірки Головним управління Держпраці у Київській області складено припис №26-99/33/-269 від 30.03.2016 р., яким Позивача зобов'язано дотримуватись виконання вимог ч.1 ст.84 КЗпП та ст.25 Закону України «Про відпустки» та у строк до 29.04.2016 з дня одержання припису письмово поінформувати інспектора з наданням підтверджуючих матеріалів щодо його виконання.

Також 30.03.2016 Відповідачем складено протокол про адміністративне правопорушення №26-99/254, яким встановлено, що ОСОБА_3, громадянин України, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Кривий Ріг, місце проживання: АДРЕСА_1, Паспорт: НОМЕР_2, працює з 01.12.2015 року на посаді в.о. філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Укрзалізниця» що підтверджується наказом від 01.12.2015 p. № 22/oc по ПАТ «Укрзалізниця», вчинив адміністративне правопорушення передбачене частиною 1 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушено вимоги ч. 1 ст. 84 КЗпП, та ст. 25 Закону України «Про відпустки»)

Не погоджуючись з правомірністю дій відповідача та вважаючи протиправними вказані вище припис та протокол про адміністративне правопорушення, позивач посилається на те, що відпустка без збереження заробітної плати за сімейними обставинами може надаватися працівнику за угодою сторін в порядку, передбаченому ст.26 Закону України «Про відпустки», чого в даному випадку дотримано не було.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд його задовольнити.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, працівник філії «ЦУП» ПАТ «Укрзалізниця» гр. ОСОБА_2 звернувся через начальника відділу кадрів ОСОБА_4 до начальника філії ЦУП ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_3 із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 27 січня 2016 по 29 січня 2016 у зв'язку із сімейними обставинами.

ОСОБА_4, згідної її письмових пояснень, наданих до перевірки, запропонувала гр. ОСОБА_2 підійти у приймальню до начальника філії для узгодження відпустки з керівником.

Як зазначає Позивач в позовній заяві, подана ОСОБА_2 заява, не погоджена керівником Філії «ЦУП», була подана до початку робочого дня 27.01.2016р. у відділ кадрів Філії «ЦУП», де ОСОБА_2 запропонували погодити таку відпустку у керівника, який знаходився на робочому місці. ОСОБА_2 залишив заяву у приймальні керівника та, не дочекавшись розгляду заяви, самовільно залишив робоче місце та територію Філії «ЦУП». За кілька хвилин після того як ОСОБА_2 залишив заяву, вона була передана керівнику Філії «ЦУП». Керівник філії «ЦУП», розглядаючи заяву ОСОБА_2, викликав його з цього приводу, але ОСОБА_2 вже не було на робочому місці, з урахуванням чого, як свідчать обставини справи, відпустка без збереження заробітної плати працівнику надана не була.

Проте, на думку Суду, позбавляючи ОСОБА_2 права на відпустку без збереження заробітної плати, Позивачем залишено поза увагою наступне.

Відповідно до матеріалів, наданих адміністрацією філії «ЦУП» ПАТ «Укрзалізниця» до перевірки встановлено, та не було заперечено Позивачем під час розгляду справи, що гр. ОСОБА_2 має 3 групу інвалідності довічно, інвалід армії, а також статус ветерана військової служби згідно копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 та посвідчення «Ветерана військової служби».

Згідно пояснень, наданих ОСОБА_5 - провідним економістом філії «ЦУП» ПАТ «Укрзалізниця», яка працює у приймальні, остання отримала заяву про відпустку без збереження заробітної 27.01.2016 p. до початку робочого дня від ОСОБА_2, та у 8-00 керівник філії «ЦУП» ПАТ «Укрзалізниця» отримав заяву ОСОБА_2.

Згідно з п. 6 ст. 25 Закону України «Про відпустки», відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку: пенсіонерам за віком та інвалідам III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно.

Аналіз положень п.6 ст.25 Закону України «Про відпустки» дає змогу дійти висновку, що у випадку наявності у працівника, в даному випадку, ІІІ групи інвалідності, про що ОСОБА_3, як в.о. філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Укрзалізниця» зобов'язаний був знати, останній не мав права відмовити ОСОБА_2 у наданні відпустки без збереження заробітної плати з 27.01.2016 по 29.01.2016, адже диспозиція п.6 ст.25 Закону України «Про відпустки» вказує на обов'язок, а не право роботодавця, надати відпустку без збереження заробітної плати працівнику, який має ІІІ групу інвалідності.

Посилання Позивача на те, що відпустка без збереження заробітної плати за сімейними обставинами може надаватися працівнику за угодою сторін в порядку, передбаченому ст.26 Закону України «Про відпустки», Судом відхиляються, як такі, що є невірним розумінням вказаної статті Закону, адже відповідно до буквального тлумачення ст.26 Закону України «Про відпустки» - «за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік».

Тобто, зміст ст. 26 Закону України «Про відпустки» вказує на те, що саме по собі право на відпустку без збереження заробітної плати не ставиться в залежність від угоди сторін, натомість терміни такої відпустки обумовлюються угодою між працівником та власником, але не більше 15 календарних днів.

А остільки в рамках досліджуваних правовідносин ОСОБА_2 просив про відпустку без збереження заробітної плати терміном менше ніж 15 календарних днів, то посилання позивача на ст.26 Закону є недоречними.

Твердження позивача з приводу того, що довідка КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Солом'янського району м. Києва про те, що гр. ОСОБА_6, 1937р.н., хворіла з 26.01.2016 по 03.02.2016р., не була додана ОСОБА_2 до заяви про відпустку за сімейними обставинами, судом відхиляються також як недоречні, адже позивач не пояснив, яким чином ОСОБА_2 мав можливість надати довідку про хворобу ОСОБА_6, з урахуванням того що остання хворіла до 03.02.2016 р., в той час як з заявою про надання відпустки ОСОБА_2 звернувся 27.01.2016 р.. При цьому, Позивачем не надано доказів того, що довідка видана до 27.01.2016 р. - дати звернення ОСОБА_2 з заявою про відпустку.

У відповідності до положень ст. 7, Глави 6, ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів правомірність дій та рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук