Справа № 489/1857/17
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 489/1857/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Тихонова Н.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді : Бойка А.В.,

суддів : Димерлія О.О.,

Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

18.04.2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, в якому просила суд: визнати протиправними дії відповідача щодо визначення розміру довічного грошового утримання судді у відставці та скасувати розпорядження в цій частині; зобов'язати відповідача провести перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням стажу - 26 років 1 місяць 16 днів, згідно довідки, наданої апеляційним судом Миколаївської області, із зарахуванням до судового стажу роботи за вислугою років половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Київського державного університету - 2 роки 4 місяці 26 днів, встановивши щомісячне довічне грошове утримання в розмірі - 90 відсотків утримання працюючого судді на відповідній посаді, виходячи з розміру утримання з 24.09.2016 року по 01.12.2016 року у розмірі 21 532,5 грн., а з 01.12.2016 року по теперішній час у розмірі 23 760 грн. з виплатою недоотриманих за цей час коштів.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.07.2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії відповідача в частині встановлення розміру довічного грошового утримання судді у відставці на рівні 86 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді; зобов'язано відповідача здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням стажу - 26 років 01 місяць 16 днів, згідно довідки, наданої апеляційним судом Миколаївської області від 12.12.2016 року, із зарахуванням до її стажу роботи половини строку навчання в Київському державному університеті - 2 роки 4 місяці 26 днів, встановивши його в розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснивши такий перерахунок починаючи з 24.09.2016 року та виплатити недоотриману різницю; стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 640 грн.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, 27.07.2017 року Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області подало апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до не правильного вирішення справи.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що у позивача відсутнє право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, оскільки період її навчання у вищому навчальному закладі не може бути зарахований до стажу її роботи. Крім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції протиправно стягнуто з нього судовий збір.

З огляду на зазначене, апелянт вважає постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.07.2017 року протиправною та просить суд апеляційної інстанції її скасувати з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду сторони в судове засідання не прибули, а тому на підставі п.2 ч.1 ст.197 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, однак постанову суду першої інстанції слід змінити виходячи з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 з 24.09.2016 року перебуває на обліку в Інгульському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Миколаєва та отримує довічне грошове утримання судді в розмірі 86 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді без обмеження граничного розміру.

Згідно розрахунку, складеного апеляційним судом Миколаївської області, станом на 23.09.2016 року до стажу роботи ОСОБА_2 на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці, входять наступні періоди: з 01.09.1978 року по 23.06.1983 року навчання в Київському державному університеті (половина строку навчання); з 04.01.1993 року до 08.01.2003 року робота на посаді судді Заводського районного суду м. Миколаєва; з 08.01.2003 року до 23.09.2016 року - робота на посаді судді апеляційного суду Миколаївської області. Загальний стаж трудової діяльності позивача, який дає їй право на отримання грошового забезпечення судді у відставці, складає 26 років 01 місяць 16 днів.

Разом з тим, відповідно до листа відповідача від 03.03.2017 року №4110/02, при призначенні ОСОБА_2 довічного грошового утримання, зараховано стаж роботи позивача на посаді судді 23 роки 8 місяців 21 день. До стажу не зараховано половину строку навчання за денною формою у Київському державному університеті.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_2, виходив того, що відповідачем неправильно застосовано положення чинного законодавства, що мало наслідком позбавлення позивача права на збільшення на 4 відсотки розміру довічного грошового утримання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частини третьої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у зв'язку з тим, що вона не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить статті 126 Основного Закону України та вказано, що підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсії) чи внаслідок припинення повноважень чи набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

При цьому, у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголосив, що неодноразово висловлював та враховує попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема і суддів у відставці, що були викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Згідно з частиною другою статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку.

З метою реалізації цих повноважень, Конституційний Суд України, у п.8 мотивувальної частини вказаного Рішення від 03 червня 2013 року зазначив, що підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону № 2453-VI в редакції до змін, внесених Законом №3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03 червня 2013 року підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

Пунктом 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній до 28 березня 2015 року) передбачено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Згідно ч.4 ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року №865 до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Зміст наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру довічного грошового утримання ОСОБА_2 Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області безпідставно не зарахувало до суддівського стажу половину строку навчання за денною формою у Київському державному університеті.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Разом з тим, в оскаржуваній постанові судом першої інстанції стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області на користь ОСОБА_2 сплачений нею судовий збір.

Проте, судом не прийнято до уваги, що відповідач у даній справі звільнений від сплати судового збору на підставі п.18 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому понесені позивачем судові витрати підлягають поверненню з Державного бюджету України.

Відповідно до ч.1 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, проте вказане не призвело до неправильного вирішення справи по суті спору, у зв'язку з чим постановлене судове рішення, на підставі ст. 201 КАС України, підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2017 року змінити, виклавши абзац четвертий її резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІНН НОМЕР_1) судовий збір в сумі 640 грн.»

В іншій частині постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко