Справа № 815/6881/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6881/16

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Стеценко О. О.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області провести заміну громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 наявної у неї посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 25-річного віку.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що 24.07.2009 року ОСОБА_2 отримала дозвіл на імміграцію в Україну та була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 з безстроковим строком дії. 22.10.2016 року позивач звернулась до Портофранківського відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із клопотанням щодо обміну наявної у неї посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 28.07.2009 року у зв'язку із досягненням 25-річного віку, проте протягом тривалого часу будь-якої відповіді за результатом розгляду поданого клопотання не отримала.

Враховуючи відсутність будь-яких підстав для відмови у здійснення позивачу обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 25-річного віку, сплив часу визначеного законом для розгляду поданої заяви, позивач просить суд зобов'язати відповідача провести таку заміну.

Представник відповідача свої заперечення проти задоволення позову виклав в письмових запереченнях.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов'язання вчинити дії - задоволено.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 28.07.2009 року у зв'язку з досягненням нею 25-річного віку.

На вказану постанову Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подала апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2017 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.05.2009 року громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_2 звернулась із заявою до ВГРФО ГУ МВС України в Одеській області про отримання дозволу на постійне проживання в Україні.

Підставою для постійного проживання в Україні позивач зазначила те, що в Україні більше двох років проживає чоловік позивача, який є громадянином України.

24.07.2009 року ВГРФО ГУ МВС України в Одеській області було прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особі, яка є одним з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким вона перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України

28.07.2009 року позивач отримала посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1.

22.10.2016 року позивач, у зв'язку із досягненням 25-річного віку, звернулась до Портофранківського відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області із клопотанням щодо обміну наявної у неї посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 28.07.2009 року .

01.11.2016 року ГУ ДМС України в Одеській області був направлений запит до УДМС України в Херсонській області з проханням повідомити підстави набуття громадянства України та документування паспортом громадянина України чоловіка позивача.

19.01.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області отримало відповідь УДМС України в Херсонській області № 1/1/1-1195 від 19.01.2017 року, в якій зазначено, що чоловік позивача, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 був документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2, який виданий 18.09.2008 року Дніпровським МВ ХМВ УМВС України в Херсонській області. Відповідно до заяви про видачу паспорта громадянина України ОСОБА_4 документувався паспортом громадянина України у зв'язку із набуттям громадянства України на підставі довідки про реєстрацію особи громадянином України № 473/08. Згідно журналу обліку заяв щодо оформлення набуття громадянства України за 2008 рік, довідка про реєстрацію особи громадянином України за №473/08 була видана на ім'я іншої особи та було повідомлено, що за наявними обліками УДМС України в Херсонській області інформація щодо набуття громадянства України ОСОБА_4 відсутня. Також повідомлено, що УДМС України в Херсонській області започаткована процедура визнання недійним паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 від 18.09.2008 на ім'я ОСОБА_4.

20.01.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області позивачу було направлено лист, відповідно до якого її було повідомлено, що проведеною перевіркою особової справи позивача встановлено, що дозвіл на імміграцію в Україну надано на підставі п.1 ч.3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як одному з подружжя громадянина України. З метою підтвердження законності видачі паспорта громадянина України було направлено запит до УДМС України в Херсонській області, на який було отримано відповідь з якої вбачається, що УДМС України в Херсонській області розпочато процедуру визнання недійним паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 виданого 18.09.2009 року. Відповідач також повідомив позивача, що після визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 недійсним, буде розпочата процедура скасування дозволу на імміграцію в України позивачу.

Доказів надіслання чи отримання позивачем вказаного листа відповідачем не надано.

Вирішуючи справу суд першої інстанції виходив з того, що після спливу семиденного строку з дня подачі особою до територіального органу міграційної служби заяви про обмін посвідки на постійне проживання у зв'язку із досягнення нею 25-річного віку, за відсутності підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених п. 17 Порядку № 251, Тимчасовий порядок зобов'язує відповідача здійснити обмін посвідки.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання, врегульований Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №251 від 28.03.2012 року (надалі Порядок №251).

Згідно з абзацем 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

При чому, порядок розгляду заяв для оформлення (обміну), видачі посвідки визначаються МВС.

На виконання зазначеного Порядку №251, був розроблений Тимчасовий Порядок розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, який затверджено Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 N 681 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 р. за N 1335/23867 (надалі Тимчасовий Порядок).

Зазначений Тимчасовий порядок визначає процедуру розгляду заяв для оформлення (обміну) і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства і прийняття за результатом їх розгляду рішень, а також внесення даних до бланків посвідок.

Згідно з п.п.4.1-4.6 Тимчасового порядку обмін посвідки здійснюється в разі наявності підстав, визначених пунктами 14 та16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Разом із заявою про обмін посвідки (додаток 13) іноземцями та особами без громадянства до територіальних органів чи підрозділів ДМС за місцем проживання подаються: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 2) посвідка, що підлягає обміну, а в разі її пошкодження чи втрати - довідка про звернення із заявою про втрату посвідки (довідка органів внутрішніх справ з цього питання) у довільній формі; 3) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 4) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 5) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері) (допускається подання фотографій в головних уборах, що не приховують овалу обличчя особи, громадянами, релігійні переконання яких не дозволяють з'являтися перед сторонніми особами без головних уборів, за умови, якщо в їхніх паспортних документах вони зображені в головних уборах).

Прийняті до розгляду заяви обліковуються відповідно в журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на постійне проживання або в журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання, де в графі «Примітки» робиться запис «Обмін».

Працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання. Після прийняття рішення матеріали, які стали підставою для обміну посвідки, долучаються до справи, на підставі якої посвідка видавалася вперше.

У разі якщо посвідка видавалася одним територіальним органом (підрозділом) ДМС, а обмін посвідки провадиться іншим органом (при зміні місця проживання), то до органу, який видав посвідку вперше, надсилається повідомлення про видачу нової посвідки, а недійсна посвідка - для знищення.

Згідно з п.17 Порядку рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Як вже було встановлено, відповідачем було обліковано та прийнято до розгляду, ще 22.10.2016 за № 540 заява та інші документи у повному та необхідному обсязі для вирішення питання щодо обміну посвідки на постійне проживання. Жодних зауважень з боку відповідача до змісту, якості чи до кількості доданих до заяви документів відповідачем не було зазначено.

Колегія суддів зазначає, що питання щодо строку розгляду заяви та наслідків такого розгляду, окрім п.4.6 Тимчасового порядку, врегульовано пунктом 11 Порядку №251, яким також встановлено, що за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.

Таким чином, після прийняття рішення, про таке також робиться відповідна відмітка у заяві.

Відповідно до п.20 Порядку №251, копія рішення про відмову у видачі посвідки або скасування посвідки на тимчасове проживання видається територіальним органом або підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві та особі без громадянства під розписку або надсилається рекомендованим листом таким особам і приймаючій стороні не пізніше ніж протягом п'яти днів з дня його прийняття.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що посилання відповідача на те, що УДМС України в Херсонській області розпочато процедуру визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 виданого 18.09.2009 року недійсним та визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 недійсним, після чого, як зазначив відповідач, буде розпочата процедура скасування дозволу на імміграцію в України позивачу, не може бути підставою для порушення прав позивача у реалізації права на обмін посвідки на постійне проживання на території України, тим більше не може бути належним доказом на підтвердження правомірності вчиненої відповідачем бездіяльності та суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки відповідачем не наведено належного правового обґрунтування.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про імміграцію», дії та бездіяльність посадових і службових осіб, які порушують порядок та строки розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію, рішення, прийняті центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, можуть бути оскаржені у встановленому порядку до суду.

Виходячи з правового аналізу наведених актів, після прийняття та обліку прийнятої заяви та документів про обмін відповідної посвідки, протягом встановленого законодавством строків (від 7 до 15 днів) відповідач зобов'язаний буде прийняти те чи інше рішення. При чому, колегія суддів зазначає, що наведені норми врегульовують питання не лише подання документів, але ж і вирішення питання органом ДМС, що є наслідком розгляду таких документів.

Така оцінка судом першої інстанції, при перевірці юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірного правового акту індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, здійснена справедливо.

В контексті наведених положень, колегія суддів звертає увагу на те, що з урахуванням пункту 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 06 березня 2008 року № 2, суд повинен звертати увагу на принцип пропорційності, який має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

Відповідно до п.10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» №7 від 20.05.2013 року, вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним.

За своєю суттю правовий акт управління - це державно-владне волевиявлення, що містить управлінське рішення із приписом, адресованим іншим суб'єктам права. Визнаючи акт протиправним, суд констатує відсутність у ньому цих сутнісних рис та його нездатність регулювати суспільні відносини. Разом із тим, з метою захисту прав та інтересів суб'єкта права суд встановлює правові наслідки протиправності акту, а саме його скасування.

Відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч.1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача, а також із метою усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах, є зобов'язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 28.07.2009 року у зв'язку з досягненням нею 25-річного віку.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

За п. 1 ст. 6 Конвенції «кожен має право на справедливий ... розгляд його справи ... судом. .... який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру».

У рішенні «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 8 квітня 2010 року. Суд виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду та зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом.

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням приписів ст. 2 КАС України, Закону, Конвенції та практики Європейського суду, суд не позбавлений можливості здійснити перевірку та надати оцінку сукупності дій, що передувало прийняттю рішення.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R. (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень віл 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те. яке він вважає найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли в межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Водночас зобов'язуючи відповідача, як суб'єкта владних повноважень здійснити обмін посвідки на постійне проживання у зв'язку з досягненням нею 25-річного віку, суд жодним чином не втручається у повноваження відповідача та не підмінив його компетенцію, суд лише зобов'язав вчинити певні дії передбачені законом, оскільки відповідач була допущена бездіяльність з приводу не прийняття рішення відносно позивача.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 12.10.2017 року.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян