Справа № 816/1096/17
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

10 жовтня 2017 рокум. ПолтаваСправа № 816/1096/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Скорика С.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивача ОСОБА_3
до відповідача Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Дельта Банк" ОСОБА_4
про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

07.07.2017 ОСОБА_3 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" ОСОБА_4 про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії, а саме просить:

- визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ "Дельта Банк" ОСОБА_4 щодо невключення ОСОБА_3 до списку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами відповідно до договору № 003-16528-231214, на суму основного вкладу 73784,00 грн та відсотків 38536,00 грн (у загальному розмірі 112320,00 грн), у порядку, визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб";

- зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у ПАТ "Дельта Банк" ОСОБА_4 надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо включення у список (реєстру №4) відшкодування ОСОБА_3, як вкладнику, що має право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ "Дельта Банк" на суму 73784,00 грн та відсотків 38536,00 грн (у загальному розмірі 112320,00 грн).

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначила, що відповідно до договору банківського вкладу (депозиту) від 23.12.2014 № 003-16528-231214 позивачем внесено вклад 10000,00 доларів США до ПАТ "Дельта Банк".

При цьому, за твердженням позивача, за закінченням строкового договору банківського вкладу (депозиту) сума основного боргу склала 273784,68 грн: 10000 дол США за курсом 26,86 грн, залишок на пенсійній картці 310,05 грн, у накопичувальній картці за вкладом та відсотки 178,86 дол США (4805,99 грн + 68,64 грн).

Також позивач зазначила, що 200000,00 грн отримано нею за рахунок гарантованої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суми відшкодування за вкладами. Водночас, за твердженням ОСОБА_3, відповідач порушив права позивача, оскільки не включив до реєстру на виплату коштів за рахунок реалізації майна залишок депозитного вкладу позивача відповідно до вказаного договору з відсотками у сумі 112320,00 грн. Так, за доводами позивача, невиплачена банком на момент закінчення строку договору сума складала 73784,00 грн; у результаті порушення умов депозитного договору за рахунок переривання депозиту і переведення доларів на технічний рахунок для свіфт-переводу сума збитків склала 1222 дол США, не нараховані відсотки за 2 місяці на технічному рахунку, тобто втрати за договором, склали 206 дол США, разом 38536 грн.

У судовому засіданні 10.10.2017 судом поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження у справі № 816/1096/17 у зв'язку з непідвідомчістю справи адміністративному суду.

Представники сторін щодо закриття провадження у справі № 816/1096/17 покладалися на розсуд суду.

Розглянувши питання про закриття провадження у справі, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог статті 4 цього Кодексу правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас, суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. У деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що 23.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та ОСОБА_3 укладено договір № 003-16528-231214 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий від Миколая" у доларах США, згідно з яким сума вкладу складає 10000,00 (десять тисяч доларів США) /а.с. 9/.

Суд зазначає, що відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 № 664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 № 181 "Про початок процедури ліквідації АТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку". Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ "Дельта Банк", визначені статтями 37, 38, 51, частинами першою та другою статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ОСОБА_4 (інформація розміщена на офіційному веб-сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб).

Як вищезазначено, позивачем отримано 200000,00 грн за рахунок гарантованої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб суми відшкодування за вкладами (підтверджено у судовому засіданні 10.10.2017 представником позивача).

При цьому, ОСОБА_3 зазначає, що відповідач не включив до реєстру на виплату коштів за рахунок реалізації майна залишок депозитного вкладу позивача відповідно до вказаного договору з відсотками у розмірі 112320,00 грн, який складається з невиплаченої банком на момент закінчення строку договору суми 73784,00 грн; у результаті порушення умов депозитного договору за рахунок переривання депозиту і переведення доларів на технічний рахунок для свіфт-переводу суми збитків 1222 дол США та не нарахованих відсотків за 2 місяці на технічному рахунку, тобто втрат за договором, 206 дол США, разом 38536 грн.

Отже, у цій справі позивач зазначає про порушення її прав, що виникли у зв'язку з невиконанням уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб умов депозитного договору: невиплати основної суми, а також відсотків, збитків тощо.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 № 4452-VI (надалі Закон № 4452-VI) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (надалі Фонд) є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Частиною другою статті 37 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема: вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом; продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; зупиняти розподіл капіталу банку чи виплату дивідендів у будь-якій формі; вчиняти дії, спрямовані на виконання плану врегулювання, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Фонду.

На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду, зокрема діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку (частина четверта статті 37 цього Закону).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що уповноважена особа Фонду в частині реалізації своїх повноважень щодо управління банком, до якого застосовано тимчасову адміністрацію та/або ліквідацію банку є, по суті керівником банківської установи, оскільки після призначення тимчасової адміністрації керівництво банку втрачає свої повноваження, а в правовідносинах банку, які виникають з договорів, ним укладених, уповноважена особа Фонду діє як представник сторони договірних відносин.

Отже, юрисдикція спорів, однією зі сторін яких є Фонд, визначається виходячи зі змісту правовідносин та функцій Фонду або його уповноваженої особи.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічні висновки зазначені в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 758/11078/14-ц (номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень 66663396).

Таким чином, у даному випадку, у зв'язку з тим, що позивач звернулася за захистом порушених прав, що виникли у зв'язку з укладенням цивільно-правової угоди, цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що цей адміністративний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України, натомість може бути розглянутий місцевим загальним судом згідно з нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, матеріали адміністративного позову місять клопотання представника відповідача щодо залишення адміністративного позову без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, враховуючи висновки суду про те, що цей позов непідвідомчий адміністративному суду, а підлягає розгляду за нормами Цивільного процесуального кодексу України, відсутні підстави для розгляду клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 157, статтями 158, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у справі № 816/1096/17 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" ОСОБА_4 про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення до місцевого загального суду із відповідним позовом в порядку, встановленому цивільним судочинством.

Роз'яснити позивачеві, що повторне звернення до адміністративного суду з цими самими позовними вимогами не допускається.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили відповідно до вимог статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду у порядку та строки, визначені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.С. Канигіна