Справа № 332/1713/17(2-а/332/74/17)
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"05" жовтня 2017 р. справа № 332/1713/17 (2-а/332/74/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юрко І.В., суддів: Гімона М.М., Чумака С. Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, на постанову Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2017 року у справі № 332/1713/17 за позовом ОСОБА_2 до Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання протиправними дій та зобовязання вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 24.06.2017 року звернувся до Заводського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України м.Запоріжжя, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії за віком з 27 лютого 2017 року відповідно до ч.2 ст.40 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії (2014, 2015, 2016 р.р.);

- зобовзати відповідача призначити йому пенсію за віком на загальних підставах з 27 лютого 2017 року відповідно до ст.26, ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року зверненню за призначенням пенсії (2014-2016 р.р.), провести перерахунок та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Постановою Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився з таким рішенням суду, подав апеляційну скаргу, якою просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач надав суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також відповідач просив розгляд справи здійснити за відсутності представника відповідача.

Сторони у судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обовязковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

За нормами пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, так як не прибула жодна з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_2, з 27.02.2008 року перебуває на обліку в Центральному обєднаному управлінні пенсійного фонду України м.Запоріжжя та отримує пенсію по Списку №1 згідно п.«а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.8).

27.02.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Центрального обєднаного управління пенсійного фонду України м.Запоріжжя із заявою про призначення йому пенсії за віком у відповідності до ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України за останні три роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком (а.с.15).

Листом від 09.03.2017 року пенсійний орган відмовив ОСОБА_2 в призначенні пенсії за віком у відповідності до ст.26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки ОСОБА_2 вже отримує пенсію за віком, повторне призначення пенсії за віком суперечить діючому законодавству України (а.с.16).

Не погодившись з таким рішенням пенсійного органу, позивач оскаржив його до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що під час відмови позивачу у призначенні пенсії за його заявою від 10.02.2017 року відповідач діяв в межах своїх повноважень, і така відмова є обґрунтованою та правомірною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

З тексту адміністративного позову вбачається та підтверджується матеріалами справи, що з 27.02.2008 року позивач отримує пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, позивач реалізував своє право на призначення пенсії.

В подальшому, після призначення пенсії, позивач має право звернутись до органу Пенсійного фонду із заявою про переведення його на інший вид пенсії.

Приписами статті 10 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та статті 6 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено такі види пенсійних виплат: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не повязаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у звязку з втратою годувальника.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно частини 3 статті 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

З аналізу наведених норм випливає, що переведенням з одного виду пенсії на інший є зміна виду пенсії, що визначені статтею 9 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

У справі, що розглядається, у позивача відсутні підстави та він не виявив бажання перейти з одного виду пенсії на інший, оскільки він претендує на пенсію в межах одного виду - пенсію за віком, а отже і відсутні підстави здійснювати призначення вже раніше призначеної пенсії та всі повязані з призначенням пенсії нарахування.

Крім того, частиною 3 статті 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено, що визначена частиною 2 статті 40 цього Закону середня заробітна плата (дохід) для призначення пенсії, тобто за три календарні роки, що передують року звернення, застосовується лише у випадку переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.

Оскільки позивач з лютого 2008 року отримує пенсію за віком на пільгових умовах, тобто зі зниженням пенсійного віку ( що є різновидом пенсії за віком), підстави для призначення чи переведення позивача на пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в порядку, визначеному статтею 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням показника середньої заробітної плати по Україні 2014, 2015, 2016 років, відсутні.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Центральним обєднаним управлінням пенсійного фонду України м.Запоріжжя доведено правомірність відмови у призначенні позивачу пенсії за віком з 27 лютого 2017 року відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Згідно частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2, на постанову Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2017 року у справі № 332/1713/17 залишити без задоволення.

Постанову Заводського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2017 року у справі № 332/1713/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції постановлена в порядку письмового провадження, набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: С.Ю. Чумак