Справа № 264/2754/17
Суддя: Литвиненко Н. В.
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 264/2754/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" жовтня 2017 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області в особі судді Литвиненко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області, третя особа Управління соціального захисту населення Кальміуського району міста Маріуполя, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним дії відповідача, які полягають у невиплаті позивачу пенсії, починаючи з квітня 2017 року та зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії позивачу. В обґрунтування позову посилається на те, що з 21.11.2014 року її було взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України. З цього моменту отримувала пенсію, у квітні 2017 року виплату пенсії було припинено без будь-яких повідомлень, рішень відповідача про припинення виплати пенсії позивач не отримувала. На підставі зазначеного просила задовольнити позовні вимоги.

Позивачка та її представник до судового засідання не з'явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнав, надіслав письмові заперечення, в яких зазначив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні та з 2014 року отримувала пенсію за віком. З 01.04.2017 року позивачу була призупинена виплата пенсії у зв'язку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи на підставі положень статті 12 Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб».

Представник третьої особи Управління соціального захисту населення Кальміуського району міста Маріуполя в судове засідання не прибув.

Оскільки позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та в судове засідання не прибули учасники розгляду, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, для розгляду справи немає перешкод та розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ч.4 ст. 122, ч.6 ст. 128 КАС України.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є пенсіонером та перебувала на обліку як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції з міста Донецька Донецької області.

Згідно довідки від 21.11.2014 року №141200228 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи з 21.11.2014 року фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2.

З квітня 2017 року позивачу була призупинена виплата пенсії, у зв'язку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи.

Конституція України має найвищу юридичну силу, що закріплено в статті 8 Основного Закону України. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, є результатом виконання трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку та конституційних гарантій держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (надалі за текстом - Закон № 1058-IV) встановлено, що виключно цим Законом визначається, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Частиною першою ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено підстави припинення виплати пенсії та визначено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Натомість подібного рішення про зупинення з квітня 2017р. виплати пенсії позивачу відповідачем не приймалося та до суду не надано. А передбачені статтею 49 Закону № 1058-IV підстави для припинення виплати пенсії відповідачем не застосовані та не доведені.

Скасування довідки ВПО не є законною підставою в розумінні статті 49 Закону № 1058-IV для призупинення виплати пенсії позивачеві.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Держава вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема, відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. При цьому за жодних обставин та умов не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема, статтею 24 цієї Конституції, яка закріплює недопустимість привілеїв чи обмежень за місцем проживання людини.

Оскільки тимчасово непідконтрольні або окуповані окремі райони Донецької області є частиною Єдиної України, на які розповсюджується дія Конституції та Законів України в частині основоположних прав людини, тому такі права та гарантії для громадян України діють на всій території та не можуть бути обмежені в залежності від місця їх проживання, а тим більше шляхом прийняття підзаконних нормативних актів, які не відвідають Конституції та законам України.

Більше того, навіть для тимчасового (на певний - чітко визначений період часу) встановлення окремих обмежень конституційних прав та свобод людини і громадянина в порядку статті 64 Конституції має бути введений воєнний або надзвичайний стан, який на даний час в країні або окремих регіонах не запроваджений та не встановлено чітких часових обмежень прав громадян.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Проте ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р., ні Законом України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Таким чином встановлено, що відповідач, не приймаючи рішення відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з квітня 2017 року незаконно зупинив виплату пенсії позивачу ОСОБА_1 не представив доказів наявності судового рішення про зупинення виплати пенсії позивачці і так само не навів законних підстав для обмеження права на отримання пенсійних виплат ОСОБА_1, яка проживає на території, що не контролюється органами державної влади.

У зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дій відповідача щодо припинення виплати їй пенсії з квітня 2017 року протиправними та зобов'язання відповідача поновити виплату їй пенсії підлягають задоволенню.

Доводи та заперечення відповідача підлягають відхиленню, оскільки судом було встановлено, що відповідачем в порушення вимог статті 19 Конституції України та частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з квітня 2017р. було зупинено виплату пенсії позивачу без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення.

Крім того, в таких діях відповідача маються ознаки дискримінації по відношенню до позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Відповідно по ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. та Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р., якими встановлено порядок призначення, нарахування та виплати пенсії.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадянин України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсій страховий стаж.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до статті 29 ЦК України місце проживання фізичної особи житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено Європейським судом прав людини (далі -ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні (проживання за кордоном), на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також у рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Суд враховує, що 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалено Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Тобто, на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. А проживання особи за кордоном і так само на тимчасово непідконтрольній території України не може бути законною підставою для обмеження права громадянина на пенсійне забезпечення або створення з боку держави додаткових перешкод для її оформлення таким громадянам із застосуванням дискримінаційних механізмів.

Таким чином суд вважає, що в даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення тощо.

Згідно з положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, яким є управління та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України. Порушення одночасно норм Закону № 1058-IV щодо не визначення підстави припинення виплати пенсії передбаченої у ньому та способу реалізації владних управлінських функцій, а саме, припинення виплати пенсії без прийняття рішення є грубим порушенням права пенсіонера на пенсійне забезпечення.

Відповідно до абз.10 ч.2 ст.162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з квітня 2017 року та зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії.

Відповідно до ч.1 ст.256 КАС України необхідно допустити негайне виконання постанови суду у межах суми виплати пенсії за один місяць.

Керуючись ст.ст.8-12, 17, 159-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління пенсійного фонду України м.Маріуполя Донеьцкої області, третя особа Управління соціального захисту населення Кальміуського району міста Маріуполя, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління пенсійного фонду України м.Маріуполя Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з квітня 2017 року.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління пенсійного фонду України м.Маріуполя Донеької області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, і виплатити виниклу заборгованість з квітня 2017 року

Допустити негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в межах місячної суми пенсії.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови, з подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя: Н. В. Литвиненко