Справа № 807/2391/15
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/8816/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Алмаші І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги відповідача Міністерства юстиції України та позивача ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 липня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суді із зазначеним адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 3648/к від 04.11.2015 «Про звільнення ОСОБА_1», поновити її на посаді начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області (далі - УДВС ГТУЮ у Закарпатській області) з 04.11.2015 та стягнути з Міністерства юстиції України на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.11.2015 по день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 115/5 від 30.01.2015 «Деякі питання діяльності територіальних органів виконавчої влади системи юстиції» вирішено ліквідувати Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Установлено, що міністерство юстиції є правонаступником Державної виконавчої служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті першому постанови. 08.02.2015 Міністерством юстиції України їй було пред'явлене попередження, у якому зазначено, що у зв'язку із запровадженням нової структури та штатної чисельності ГТУЮ у Закарпатській області, а також скороченням посади начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції (далі - ГУЮ) у Закарпатській області, на підставі рекомендацій Кадрової комісії Міністерства юстиції України, керуючись ст.49-2 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), їй було запропоновано посаду старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Закарпатській області. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015 визнано протиправними дії Міністерства юстиції України щодо попередження про звільнення від 08.02.2015. Проте, відповідачем Міністерством юстиції України на підставі цього ж попередження було видано наказ № 3648/к від 04.11.2015 про її звільнення. Всупереч вимог ст.49-2 КЗпП України їй не було запропоновано вакантні посади, які були наявні в ГТУЮ у Закарпатській області ні станом на день попередження, ні станом на день її звільнення. Відповідачем не враховано її переважне право на залишення на роботі. Крім того, позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив у задоволенні її заяви про переведення на посаду заступника начальника ГТУЮ з питань виконавчої служби у зв'язку з оголошенням конкурсу на цю посаду, оскільки вона отримала високий бал під час оцінювання її діяльності на посаді начальника УДВС, що свідчить про високі показники та рівень кваліфікації, що є підставою для залишення на роботі та зайняття посади начальника УДВС ГТУЮ в Закарпатській області. При цьому, заяву про переведення на вказану посаду відповідач отримав до оголошення конкурсу 21.05.2015. Позивач також вважає протиправним спірний наказ з огляду на те, що звільнення відбулося під час її тимчасової непрацездатності.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.07.2015 адміністративний позов було задоволено частково. Суд визнав протиправним та скасував спірний наказ та поновив позивача на посаді начальника УДВС ГУЮ в Закарпатській області з 05.11.2015. Рішення в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу допустив до негайного виконання.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, Міністерство юстиції України та позивач ОСОБА_1 подали апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про поновлення її на попередній посаді та в установі з попередньою назвою, оскільки ні посади, ні установи на момент прийняття оскаржуваного рішення не існувало. Водночас, рівнозначна посада з аналогічним обсягом повноважень збереглася в новій установі з новою назвою. Апелянт зазначає, що фактично відбулось перейменування установи. За таких обставин у відповідача станом на момент її попередження про наступне вивільнення були відсутні зміни в організації виробництва та праці, що тягнуть за собою звільнення з посади, а посаду, яку вона обіймала було перейменовано внаслідок перейменування установи. При цьому, перейменована посада повністю відповідає кваліфікаційним характеристикам та колу посадових обов'язків посади, яка була перейменована. Судом також не взято до уваги довідку Національного агентства України з питань державної служби від 31.10.2016, складеної за зверненням ОСОБА_4, який обіймав аналогічну посаду у Рівненській області. Тому просить змінити постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.07.2017 в частині поновлення її на роботі та поновити на посаді начальника УДВС - заступника начальника ГТУЮ у Закарпатській області з 04.11.2015.

Міністерство юстиції України апеляційну скаргу мотивує тим, що за змістом ст.42 КЗпП України переважне право на залишення на роботі діє за наявності у роботодавця працівників, які займають таку саму посаду або виконують таку ж роботу, що й вивільнюваний. У випадку, коли посаду, яка скорочується обіймала одна особа, таке правило не може бути реалізоване. При цьому, критерій кваліфікації і продуктивності праці був визначальним при прийнятті рішення про звільнення позивача із займаної посади. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження переважного права позивача на залишення на роботі, а тому висновок суду першої інстанції про обов'язок запропонувати позивачці посаду начальника УДВС ГТУЮ та всіх інших подібних посад не відповідає положенням чинного на момент звільнення законодавства. Апелянт зазначає, що до функцій та повноважень ГТУЮ додались функції та повноваження Реєстраційної та виконавчої служби ГТУЮ у Закарпатській області. Відтак, ГТУЮ наділене більшим обсягом функцій, ніж мало ГУЮ, у зв'язку з чим було затверджено нову структуру та штатну чисельність. Саме тому, на підставі наказу Міністерства юстиції України № 100/4 від 17.02.2015 «Про введення структури та штатної чисельності ГТУЮ у Закарпатській області» було скорочено посаду начальника УДВС ГУЮ, у зв'язку з чим позивача було попереджено про наступне вивільнення. Крім того, ОСОБА_1 була проінформована про перелік всіх вакантних посад ГТУЮ станом на 06.02.2015 згідно її запитів на отримання публічної інформації від 18.02.2015, 23.02.2015. Також їй надавались повідомлення про звільнення від 05.06.2015 з пропозицією зайняти вакантні посади у відділах державної виконавчої служби області та наявна інформація усіх вакантних посад в територіальному управлінні на її запит станом на 11.08.2015. Проте, зайняти запропоновані посади позивач відмовилася. Крім того, до повноважень Міністерства юстиції України належить призначення працівників не на усі вакантні посади (у разі їх наявності), а лише за погодженням з головами відповідних місцевих державних адміністрацій - начальника ГТУЮ та за пропозицією начальника ГТУЮ - його заступників. Отже, виключно Міністр юстиції та/або відповідний заступник наділений повноваженнями на визначення того рівня кваліфікації і продуктивності праці особи, який на тому чи іншому етапі функціонування того чи іншого структурного підрозділу апарату Міністерства юстиції є достатнім для обіймання особою посад найвищого керівного складу відповідних структурних підрозділів Міністерства юстиції. Також, апелянт зазначає, що посади, які відносяться до найвищого керівного складу, були виставлені на конкурс, а також розміщено оголошення щодо його проведення. Однак, ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на участь у конкурсі, а тому не може претендувати і, відповідно, переводитись на вказані посади. Також, помилковим вважає апелянт висновок суду першої інстанції про поновлення позивача на не існуючій посаді. Крім того, скорочення посади начальника УДВС ГУЮ відбулось на підставі наказу Міністерства юстиції України № 155/5 від 30.01.2015 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України» в день набуття ним чинності, яким така посада не передбачена. Тому, починаючи з 30.01.2015 Міністерство юстиції набуло права попередження начальників Управлінь ДВС ГУЮ про наступне вивільнення на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України. Структуру та штатну чисельність затверджено Міністром юстиції України 10.02.2015, в яких посада заступника начальника ГТУЮ не передбачена. Також, судом першої інстанції було порушено вимоги статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Тому просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.07.2017 та прийняти нову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила залишити без задоволення апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, представника відповідача - Міністерства юстиції України Алмаші І.М., який підтримав апеляційну скаргу, подану Міністерством та заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що наказом Міністерства юстиції України № 2227/к від 18.11.2011 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника УДВС ГУЮ у Закарпатській області з посадовим окладом згідно з штатним розписом, із збереженням 10 рангу державного службовця, звільнивши з посади заступника начальника ГУЮ у Закарпатській області - начальника відділу державної виконавчої служби, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 17 від 21.01.2015 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» (набрала чинності 28.01.2015) далі - Постанова КМУ № 17), наказу Міністерства юстиції України № 115/5 від 30.01.2015 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 за № 100/26545, наказу Міністерства юстиції України № 139/5 від 02.02.2015 «Про затвердження переліку головних територіальних управлінь юстиції», у зв'язку із запровадженням нової структури та штатної чисельності ГТУЮ у Закарпатській області від 06.02.2015 та скороченням посади начальника УДВС ГУЮ у Закарпатській області, на підставі рекомендацій Кадрової комісії Міністерства юстиції України, утвореної наказом Міністерства юстиції України № 209/к від 05.02.2015 «Про Кадрову комісію Міністерства юстиції України», керуючись статтею 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 було запропоновано зайняти посаду старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Закарпатській області та попереджено, що у разі відмови, після закінчення двомісячного терміну з дня попередження, її буде звільнено із займаної посади за пунктом першим статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пунктів першого та другого Постанови КМУ № 17, було вирішено ліквідувати Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності та установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України № 17 від 21.01.2015, у відповідності до вимог ст. 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02.07.2014, Міністерством юстиції України було видано наказ № 115/5 від 30.01.2015, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 за № 100/26545 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», відповідно до якого було перейменовано головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

18.02.2015 ОСОБА_1 звернулася до Міністра юстиції України із заявою, в якій просила перевести її на вакантну посаду - заступника начальника ГТУЮ з питань діяльності державної виконавчої служби - начальника УДВС у зв'язку з внесенням змін до Положення про Головні управління юстиції Міністерства юстиції України, Автономної Республіки Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Аналогічне звернення від ОСОБА_1 було скероване до Міністерства юстиції України 03.07.2015 та 07.08.2015, на які вона отримала аналогічні за змістом відповіді.

За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 18.02.2015, Міністерство юстиції листом № 1655-0-32-15/14 від 11.03.2015 повідомило, що у зв'язку із впровадженням нової структури та штатної чисельності ГТУЮ у Закарпатській області від 06.02.2015, посада начальника УДВС ГУЮ у Закарпатській області була скорочена, а також повідомлено, що 08.02.2015 її було попереджено про наступне вивільнення та запропоновано зайняти посаду старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Закарпатській області. Також повідомлено, що на день отримання відповіді у Міністерстві юстиції оголошено конкурс на заміщення вакантних посад, у тому числі посади заступника начальника ГТУЮ у Закарпатській області з питань державної виконавчої служби - начальника УДВС, в якому вона може взяти участь. Даний лист позивач одержала 17.03.2015.

Після отримання відповіді, ОСОБА_1 02.04.2015 звернулася до Міністерства юстиції України із заявою щодо переведення на посаду, в якій просила вирішити питання про призначення її в порядку переведення з посади начальника УДВС ГУЮ у Закарпатській області на посаду заступника начальника ГТУЮ з питань державної виконавчої служби - начальника УДВС. В обґрунтування доводів, викладених у заяві, позивач покликається на успішне проходження незалежного добровільного тестування керівників вищої ланки Міністерства юстиції України.

На вказане звернення, ОСОБА_1 отримала відповідь № 3048-0-32-15/14 від 23.04.2015, зі змісту якого убачається, що їй було відмовлено у задоволенні прохання щодо переведення та надано відповідь, яка за змістом є аналогічною тій, яка міститься у листі від 11.03.2015.

З матеріалів справи також видно, що 11.06.2015 ГТУЮ у Закарпатській області на запит ОСОБА_1 щодо отримання публічної інформації було надано відповідь за № П-19/02-20 та надіслано витяг з переліком вакантних посад апарату ГТУЮ у Закарпатській області станом на 05.06.2015, серед яких у пункті п'ятому вакантною значиться посада заступника начальника ГТУЮ з питань державної виконавчої служби - начальника УДВС (введена наказом № 100/4 від 17.02.2015, наказом Міністерства юстиції України № 1729/к від 27.05.2015 оголошено конкурс).

05.06.2015 Міністерством юстиції України на адресу ОСОБА_1 було скеровано повідомлення, відповідно до якого їй запропоновано вісім посад щодо її переведення у зв'язку із скороченням посади, на якій вона перебуває, серед яких запропоновано посаду державного виконавця відділу державної виконавчої служби Іршавського районного управління юстиції, старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції (тимчасова), державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції (тимчасова), заступника начальника Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області - начальника відділу державної виконавчої служби, заступника начальника Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області - начальника відділу державної виконавчої служби, головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції, старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції, провідного спеціаліста відділу державної виконавчої служби Тячівського районного управління юстиції (тимчасова).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зверталася до начальника ГТУЮ у Закарпатській області із заявами щодо продовження їй щорічної основної відпустки за 2014 рік у зв'язку з хворобою, яка настала під час перебування у відпустці 27.04.2015, 25.05.2015, 08.06.2015, 06.07.2015, 24.07.2015, 02.10.2015 та 08.12.2015, на підтвердження чого надала оригінали листків непрацездатності серії АГЦ № 377299 А 2499, АГЦ № 305031 А 2631 та серії АГЦ № 305256 А 2156, АГЦ № 304026 А 3026, АГЦ № 304278 А 3278, АГЦ № 305256 А2156, АГЦ № 305031, АГЦ № 365506 (продовжений листок № 304278), АГЦ № 365515 (продовжений листок № 365506) та АГЦ № 365526 (продовжений листок № 365515).

За результатами розгляду вказаних вище заяв, ГТУЮ у Закарпатській області видало відповідні накази «Про продовження щорічної відпустки ОСОБА_1» № 327/5 від 28.04.2015, № 453/5 від 26.05.2015, № 556/5 від 12.06.2015, № 701/5 від 08.07.2015, № 849/5 від 27.07.2015.

На звернення від 02.10.2015 ТУЮ у Закарпатській області 09.10.2015 скерувало листа на адресу позивача «Про розгляд заяви про продовження відпустки» за № 9608/08-28, за змістом якого ОСОБА_1 було повідомлено про продовження щорічної основної відпустки за період з 2013-2014 роки на один календарний день після закриття листка непрацездатності № 365526.

В подальшому, наказом Міністерства юстиції України № 3698/к від 04.11.2015 ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника УДВС ГУЮ у Закарпатській області з 04.11.2015, у зв'язку із скороченням посади (пункт 1 статті 40 КЗпП України), який було оголошено наказом ГТУЮ у Закарпатській області за № 1355/4. Підставою для його прийняття слугували попередження про майбутнє вивільнення від 08.02.2015, повідомлення від 05.06.2015 та подання Департаменту ДВС Міністерства юстиції.

04.11.2015 ГТУЮ у Закарпатській області було винесено наказ № 1356/4 «Про проведення повного розрахунку з ОСОБА_1».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч вимогам ст.49-2 КЗпП України, відповідачем Міністерством юстиції України станом на день попередження позивача про наступне вивільнення, було запропоновано лише одну посаду. При цьому, не надано доказів, які б свідчили про відсутність інших вакантних посад, які могла обіймати позивач. Крім того, позивача звільнено всупереч вимог ч.2 ст.40 КЗпП України під час її тимчасової непрацездатності. Суд першої інстанції прийшов також до висновку, що повної ліквідації ГУЮ у Закарпатській області не відбулося.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом першим частини першої статті 40 цього Кодексу передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою цієї статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Вказаною нормою передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці у цьому пункті, зокрема, мається на увазі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Одним з видів змін в організації виробництва і праці пункт перший статті 40 КЗпП України передбачає ліквідацію підприємства, яка пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується, весь штат працівників ліквідується.

Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов'язки.

Частиною першою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частина друга статті 49-2 КЗпП України).

Згідно частини третьої цієї ж статті, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Пленум Верховного Суду України у пункті 19 постанови № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснив, що при розгляді трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В абзаці другому цього пункту вказаної постанови міститься вказівка про те, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Як убачається з матеріалів справи, в ГТУЮ у Закарпатській області на 05.05.2014 рік діяв штатний розпис, затверджений заступником Міністра юстиції О.П.Іванченко 31.01.2015, згідно якого до складу ГУЮ входило УДВС, з кількістю штатних одиниць 18, з яких одна посада начальника УДВС та одна посада заступника начальника управління. Всього по управлінню 85 штатних одиниць.

Наказом Міністерства юстиції України № 139/5 від 02.02.2015 було затверджено перелік головних територіальних управлінь юстиції, до якого, в тому числі, увійшло ГТУЮ у Закарпатській області.

Як вірно вказав суд першої інстанції, ГУЮ у Закарпатській області перейменовано на ГТУЮ у Закарпатській області.

10.02.2015 заступником Міністра юстиції - керівником апарату О.П.Іванченко було затверджено штатний розпис ГТУЮ у Закарпатській області з 09.02.2015, в якому штатна посада начальника УДВС відсутня.

При цьому, станом на день попередження позивача про наступне вивільнення 08.02.2015, їй було запропоновано лише одну вакантну посаду старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Закарпатській області.

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджується матеріалами справи, станом на 17.02.2015 після ознайомлення позивача з попередженням про наступне вивільнення 08.02.2015 у ГТУЮ у Закарпатській області були наявні вакантні посади, зокрема, начальника відділу державної реєстрації нормативно-правових актів, правової роботи, правової освіти та систематизації законодавства (тимчасова, на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника), начальника відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби (тимчасова, на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника), головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби (тимчасова, на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника), головного спеціаліста відділу державної реєстрації нормативно-правових актів, правової роботи, правової освіти та систематизації законодавства (тимчасова, на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника), заступника начальника ГТУЮ з питань державної реєстрації - начальника Управління державної реєстрації (введена наказом № 100/4 від 17.02.2015, оголошення опубліковано у газеті «Новини Закарпаття» від 14.02.2015 та інформаційних сайтах Міністерства юстиції України і ГТУЮ), заступника начальника ГТУЮ з питань державної виконавчої служби - начальника УДВС (введена наказом № 100/4 від 17.02.2015, оголошення опубліковано у газеті «Новини Закарпаття» від 14.02.2015 та інформаційних сайтах Міністерства юстиції України і ГТУЮ), головного спеціаліста сектору судової роботи та міжнародного співробітництва (введена наказом № 100/4 від 17.02.2015), головного спеціаліста з питань запобігання і виявлення корупції (введена наказом № 100/4 від 17.02.2015), головного спеціаліста з внутрішнього аудиту (введена наказом № 100/4 від 17.02.2015).

Крім того, станом на день звільнення позивача 04.11.2015 у ГТУЮ у Закарпатській області були наявні вакантні посади, зокрема, завідувача сектору аналітики та статистики, провідного спеціаліста відділу з питань нотаріату (тимчасова, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника), головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухому майно Управління державної реєстрації (тимчасові, на період відпусток по догляду за дітьми основних працівників), головного спеціаліста відділу реєстрації нормативно-правових актів, правової роботи та правової освіти (тимчасові, на період відпусток по догляду за дітьми основних працівників), головного спеціаліста з питань запобігання і виявлення корупції (введена наказом № 100/4 від 17.02.2015, головного спеціаліста з внутрішнього аудиту (введена наказом № 100/4 від 17.02.2015, провідного спеціаліста відділу організаційної роботи, документування та контролю, головного спеціаліста сектору з питань банкрутства (тимчасова, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника), головного спеціаліста сектору аналітики та статистики (тимчасова, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника), головного спеціаліста сектору аналітики та статистики (тимчасова, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника), провідного спеціаліста відділу організації та контролю за виконанням рішень (тимчасова, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника), заступника начальника, головного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби (тимчасова, на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника), головного спеціаліста відділу примусового виконання рішень (тимчасова, на період відпусток по догляду за дітьми основних працівників), провідного спеціаліста сектору державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, друкованих засобів масової інформації та легалізації громадських формувань Управління державної реєстрації.

Проте, як вірно вказав суд першої інстанції, всупереч вимогам ч.3 ст.49-2 КЗпП України, позивачу не було запропоновано всіх наявних вакантних посад, які вона могла б зайняти відповідно до свого кваліфікаційно-освітнього рівня та досвіду роботи, а також відповідачем, всупереч вимогам частини другої статті 71 КАС України не надано доказів, які б свідчили про відсутність інших вакантних посад для позивача.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції також вказав на протиправність оспорюваного наказу з огляду на прийняття його в період тимчасової непрацездатності позивача, з чим погоджується колегія суддів та зазначає при цьому наступне.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 17 вищезазначеної постанови вказав, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП України стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Висновок суду першої інстанції щодо протиправності звільнення позивача в період її тимчасової непрацездатності ґрунтувався на тому, що фактично ліквідації ГУЮ у Закарпатській області не відбулося, а відбулося перейменування цієї установи на ГТУЮ у Закарпатській області.

Вказаний висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та зроблений при повному з'ясуванні всіх обставин справи та дослідженні наданих суду доказів, про що також згадується в наказі № 115/5 від 30.01.2015 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України».

Доводи представника відповідача Міністерства юстиції України про можливість зайняття позивачем посади заступника начальника ГТУЮ у Закарпатській області з питань державної виконавчої служби - начальника УДВС лише на умовах конкурсу, на думку колегії суддів є не обґрунтованими та спростовуються наступним.

Згідно пункту 5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 169 від 15.02.2002 (чинного на час виникнення спірних правовідносин та на момент призначення конкурсу), переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору.

Пунктом 10 цього Порядку передбачено, що Державний орган, у якому проводиться конкурс, зобов'язаний опублікувати оголошення про проведення конкурсу в пресі або поширити його через інші офіційні засоби масової інформації не пізніше ніж за місяць до початку конкурсу та довести його до відома працівників органу, в якому оголошується конкурс.

Як зазначалось вище, посада заступника начальника ГТУЮ з питань державної виконавчої служби - начальника УДВС була введена наказом № 100/4 від 17.02.2015, а оголошення опубліковано у газеті «Новини Закарпаття» від 14.02.2015 та інформаційних сайтах Міністерства юстиції України і ГТУЮ.

Згідно п.12 цього ж Порядку, при заміщенні вакантних посад, призначення на які відповідно до законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України здійснюється за іншою процедурою, а також у разі прийняття керівником рішення про призначення осіб згідно з пунктом 5 цього Порядку в межах одного державного органу конкурс не оголошується.

Крім того, підпунктами «а», «б» частини першої постанови Кабінету Міністрів України № 423 від 17.06.1994 «Про деякі питання застосування статей 4, 15 і 27 Закону України «Про державну службу» (чинна на момент виникнення спірних правовідносин, втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 465 від 22.07.2016 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України), установлено, що без конкурсного відбору або стажування можуть прийматися державні службовці на посади керівників, які призначаються міністрами, керівниками інших центральних органів державної виконавчої влади за погодженням з керівниками місцевих органів державної виконавчої влади та державні службовці, які перебували на відповідних посадах у державних органах та виконавчих органах Рад, у тому числі в тих, що ліквідуються, до новостворених органів державної виконавчої влади і місцевого самоврядування.

Таким чином, колегія суддів вважає аргументованими доводи позивача стосовно того, що оголошення конкурсу не є перешкодою для виконання роботодавцем обов'язку щодо пропонування всіх вакантних посад з метою зайняття такої посади в порядку переведення.

Частиною першою статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої цієї статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В судовому засіданні представником відповідачів не було надано аргументованих доводів на підтвердження правомірності прийнятного рішення.

Згідно ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційні скарги представника відповідача Міністерства юстиції України Алмаші Івана Миколайовича та позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 липня 2017 року по справі № 807/2391/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
І. О. Яворський

Повний текст ухвали виготовлений 10.10.2017.