Справа № 826/1935/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 жовтня 2017 року № 826/1935/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича
про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії ,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича (далі - Уповноважена особа), в якому просила:

- визнати протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича щодо не включення вимог ОСОБА_1 до Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПУАТ «Фідобанк».

- визнати ОСОБА_1 кредитором ПУАТ «Фідобанк».

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича доповнити Реєстр акцептованих вимог кредиторів ПУАТ «Фідобанк» вимогами ОСОБА_1 як кредитора на суму 93 431, 97 грн.

- стягнути з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на на ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» Коваленка Олександра Володимировича витрати на сплату судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що нею вимоги законодавства щодо вчинення всіх необхідних дій по внесенню її вимог до реєстру кредиторів дотримано, тому відповідачем необґрунтовано позбавлено ОСОБА_1 законних прав на включення до реєстру акцептованих вимог кредиторів як вкладника банку.

Представник Уповноваженої особи вказав на те, що позивач не пред'явила вчасно вимоги щодо включення її до реєстру акцептованих вимог банку, а відтак вимога не включена до Реєстру, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягає іі вважається погашеною. В задоволенні позову просив відмовити повністю.

Під час судового засідання представники сторін підтримали та не заперечували про розгляд даної справи в порядку письмового провадження.

Суд, за згодою сторін, на підставі ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» було укладено декілька договорів банківського вкладу, а саме:

- договір банківського вкладу № 298609-840/2015 від 16 жовтня 2015 року з початковою сумою депозиту 799.61 доларів СІНА розміщеного за процентною ставкою - 11 процентів річних. Відповідно до п.п. 5 п. 1 Заяви про розміщення банківського Депозиту строк (термін) залучення Депозиту з дня розміщення до 16 липня 2016 року (включно).

- договір банківського вкладу від № 179006-840/2014 від 17 червня 2014 року; з сумою депозиту 9490.00 доларів США розміщеного за процентною ставкою - 12 процентів річних. Відповідно до п.п. 5 п. 1 Заяви про розміщення банківського Депозит) строк (термін) залучення Депозиту з дня розміщення до 17 вересня 2014 року (включно).

- договір банківського вкладу № 204138-840/2014 від 19 вересня 2014 року; з сумою депозиту 9752.24 доларів США розміщеного за процентною ставкою - 10.25 процентів річних. Відповідно до п.п. 5 п. 1 Заяви про розміщення банківського Депозиту строк (термін) залучення Депозиту з дня розміщення до 19 березня 2015 року (включно).

- договір банківського вкладу № 406722-840/2016 від 18 квітня 2016 року; з сумою депозиту 452.89 доларів США розміщеного за процентною ставкою - 8 процентів річних. Відповідно до п.п. 5 п. 1 Заяви про розміщення банківського Депозиту строк (термін) залучення Депозиту з дня розміщення до 18 липня 2016 року (включно).

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 18 липня 2016 року №142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 липня 2016 року №1265 «Про початок процедури ліквідації ПУАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації Банку з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора провідному професіоналу з тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Коваленку Олександру Володимировичу з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року.

У зв'язку з прийняттям рішення від 19 липня 2016 року №1265 «Про початок процедури ліквідації ПУАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку» Фонд гарантування з 22 липня 2016 року розпочав виплати коштів вкладникам банку. 26 серпня 2016 року ОСОБА_1 було отримано гарантовану суму відшкодування коштів за вкладами у розмірі 200 000 грн. Загальна сума коштів, що перевищує суму гарантованого відшкодування Фондом складає 93 431, 97 грн.

Судом встановлено, що оголошення про ліквідацію ПУАТ «Фідобанк» опубліковане 23 липня 2016 року в газеті "Голос України" №138 (6392).

У подальшому, як стверджує позивач, ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою від 18.08.2016 р., в якій просила включити вимоги до списку акцептованих вимог кредиторів, однак жодної відповіді отримано не було.

20.09.2016 року ОСОБА_1 повторно звернулась до відповідача з аналогічною заявою про задоволення вимог кредиторів. Жодних повідомлень про результати розгляду заяви отримано не було.

Згодом, ОСОБА_1 через контакт-центр Банку дізналася, що її даних у реєстру акцептованих вимог кредиторів ПУАТ «Фідобанк» немає.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до адміністративного суду.

Згідно із ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23 лютого 2012 року №4452-VI (надалі - Закон №4452-VI), вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Вкладником є фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №4452-VI, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Згідно вимог, закріплених в ч. 2 та ч. 5 ст. 45 Закону №4452-VI, Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті "Урядовий кур'єр" або "Голос України" не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.

Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. (ч. 5 ст. 45 Закону №4452-VI).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 48 Закону №4452-VI передбачено, що Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, зокрема, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49 Закону №4452-VI, Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Шляхом логічного аналізу зазначених вище норм, суд приходить до висновку, що законодавством, чинним на час існування спірних правовідносин, визначений перелік обов'язкових дій для включення кредитора(ів) до реєстру акцептованих вимог кредиторів, однією з яких, зокрема, є заявлення кредитором Фонду про свої вимоги до банку протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку.

При цьому, суд звертає увагу, що законодавством не передбачено можливість визнання поважними причини пропуску строку та/або поновлення строку для заявлення кредиторами Фонду (уповноваженій особі Фонду) про свої вимоги до банку.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що вони не містять належних доказів заявлення позивачем до Фонду (уповноваженої особи Фонду) про свої вимоги до ПУАТ "Фідобанк" протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію ПУАТ "Фідобанк", у зв'язку з чим у уповноваженої особи Фонду були відсутні законні підстави для включення позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПУАТ " Фідобанк " на суму 93 431,97 грн.

Доводи позивача про направлення 18 серпня 2016 року Уповноваженій особі заяви з вимогою з вимогою про включення її вимог до списку акцептованих вкладників не підтверджено жодними доказами.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до КАС України, суд не наділений повноваженнями щодо визнання особи кредитором банку за договором та/або щодо поновлення пропущеного особою строку звернення до Фонду із заявою про кредиторські вимоги до банку.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Стосовно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14, щодо того, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів, суд зазначає наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, суд вважає за доцільне та необхідне відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14, виходячи із нижче викладених мотивів.

Висновок Верховного Суду України у вище вказаних постановах зводиться до того, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вище зазначені спірні правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14 травня 1992 року №2343-XII (надалі - Закон №2343-XII), а тому спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, належить вирішувати у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України).

Нормами Закону №2343-XII визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2343-XII, банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

Неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Тобто, нормами Закону №2343-XII регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються у порядку, визначеному нормами ГПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону №2343-XII, законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

Суд звертає увагу на те, що у даній справі вирішуються спірні правовідносини у рамках норм Закону №4452-VI.

Системний аналіз вище викладених норм Закону №4452-VI дає суду підстави дійти до висновку, що, у даному випадку, ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку у силу відмінного правового регулювання, відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону №2343-XII. Зокрема, відповідно до ст. 7 Закону №2343-XII, порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.

Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин у частині задоволення кредиторських вимог у рамках норм Закону №2343-XII є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у господарському суді.

У даному випадку, ліквідація банку здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України у рамках норм Закону №4452-VI, якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому, у даному випадку, норми Закону №2343-XII до спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, згідно з п. 17 ч. 1 ст. 2, ч.ч. 1, 2 ст. 3, ч. 1 ст. 34, ч. 8 ст. 36, ч. 1 ст. 54 Закону №4452-VI, уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Дія Закону №2343-XII на банки не поширюється.

Рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Отже, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" від 20 травня 2013 року №8.

Вище вказані висновки також кореспондуються із позицією Вищого адміністративного суду України, що викладена в інформаційному листі №992/11/14-14 від 25 липня 2014 року.

Таким чином, враховуючи у сукупності вище викладені норми та з'ясовані обставини, а також з метою дотримання вимог ст. 17 КАС України, суд приходить до висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 лютого 2016 року у справі №21-4846а15 від 15 червня 2016 року у справі №826/20410/14 та вирішення даної справи саме у порядку адміністративного судочинства.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням вимог ст. 94 КАС України підстави для присудження на користь позивача понесених ним судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити повністю у задоволені позову ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур