Справа № 415/5712/17
Суддя: Коваленко Н. В.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 415/5712/17
Провадження № 2-а/415/215/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.17 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Коваленко Н.В.,

за участю:секретаря судового засідання ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до інспектора патрульної поліції роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Сєверодонецьку, Лисичанську та Рубіжному ОСОБА_3 про оскарження дій субєкта владних повноважень, скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач ОСОБА_2 з адміністративним позовом до інспектора патрульної поліції роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Сєверодонецьку, Лисичанську та Рубіжному ОСОБА_3 про оскарження дій субєкта владних повноважень, скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позову зазначив, що 14.09.2017 року відносно неї відповідачем було винесено постанову про те, що вона цього дня близько 15:40 год., керуючи автомобілем TOYOTA LAND CRUISER 150 в м. Рубіжне по вулиці Набережна, біля будинку №124 під час руху транспортного засобу користувалась засобом звязку, тримаючи його у руках, а саме розмовляла по мобільному телефону, чим порушила п.2.9 «д» (під час руху транспортного засобу користуватися засобами звязку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання)). Позивач вважає, що обставини викладені в постанові не відповідають дійсності, підтвердила, що дійсно керувала транспортним засобом автомобілем TOYOTA LAND CRUISER 150 в м. Рубіжне по вулиці Набережна, біля будинку №124, але під час руху транспортного засобу не користувалась засобом звязку, а тільки подивилася котра година, бо поспішала на збори в школу, про що повідомив інспектору поліції. Разом з цим такі її заперечення інспектором поліції під час винесення оскаржуваної постанови прийняті до уваги не були, а також не було представлено жодних доказів на підтвердження її вини. Крім того, позивач вважає, що відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови порушено вимоги законодавства, а саме: постанову винесено на місці вчинення правопорушення, а не за місцем його вчинення за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення, без складання протоколу. Позивач вважає вищезазначену постанову незаконною, винесеною з порушенням вимог КУпАП та такою, що підлягає скасуванню. У звязку з наведеним просить визнати незаконними дії інспектора патрульної поліції 3 роти батальйону УПП в м. Сєверодонецьк, Лисичанськ, Рубіжне ОСОБА_3 щодо складання постанови серії БР № 863579 про накладення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 14 вересня 2017 року про накладення на позивача стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. за порушення ст.122 ч.2 КУпАП; визнати постанову серії БР №863579 про накладення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі від 14 вересня 2017 р. протиправною та скасувати її , а провадження по справі закрити.

Від відповідача через канцелярію суду надійшли письмові заперечення, в яких відповідач зазначив, що при складанні вказаної постанови відповідач діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. По суті встановленого правопорушення зазначив, що 14.09.2017 року приблизно о 15 год. 40 хв. встановив порушення вимог п.2.9 (д) ПДР України водієм транспортного засобу марки «Toyota Land Cruiser 150», д.н.з. НОМЕР_1. Після зупинки, згідно ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», інспектор повідомив водія про причину зупинення транспортного засобу (порушення ПДР) та суть вчиненого правопорушення. Відповідно до відеозапису який додається позивач підтвердила, що дійсно користувалася мобільним телефоном, тримаючи його у руках (час 15:52:10) та відеозапису (час 15:44:45). Використання мобільного телефону під час руху призводить до: неуважності під час управління, включенні поворотних сигналів, маневруванні, спостерігається хаотична манера їзди, ігнорування пріоритетів, неуважність відносно пішоходів і розмітки на дорозі, розмова водія по мобільному під час управління несе таку ж загрозу ДТП, як і управління автомобілем в нетверезому стані, тому дане правопорушення є доволі серйозним та не звільняє відповідача від відповідальності. У подальшому, згідно ст. 222 та 276 КУпАП, ним було прийнято рішення про розгляд порушень вимог п. 2.9 (д) ПДР України на місці вчинення правопорушення позивача було ознайомлено з його правами та було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії БР № 863579 від 14.09.2017 року за порушення п.2.9 (д) ПДР України. Просив суд постанову серії БР № 863579 від 14.09.2017 року визнати такою, що складена з дотриманням вимог чинного законодавства, а адміністративний позов залишити без задоволення.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав, з підстав зазначених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши відомості про належне повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи, зважаючи на заяву про розгляд справи за його відсутності, враховуючи положення ч. 4 ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 14.09.2017 року інспектором патрульної поліції роти №3 батальйону УПП в м. Лисичанську, Сєверодонецьку, Рубіжному ОСОБА_3 по вул. Набережна, 124 в м. Рубіжне, складено відносно ОСОБА_2 постанову серії БР №863579 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425.00 грн. (а.с.3).

Зі змісту вищевказаної постанови вбачається, що 14.09.2017 року о 15:40 год. водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем TOYOTA LAND CRUISER 150, номерний знак НОМЕР_2 в м. Рубіжне по вулиці Набережна, біля будинку №124 під час руху транспортного засобу користувалась засобом звязку, тримаючи його у руках, а саме розмовляла по мобільному телефону, чим порушила п.2.9 «д», чим скоїла адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 122 КУпПА.

В судовому засіданні позивач зазначила, що копію постанови про адміністративне правопорушення від 14.09.2017 року серії БР № 863579 отримала лише 19.09.2017 року, оскільки від підпису відмовилась щодо отримання копії постанови, про що зазначено в постанові.

Не погодившись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з позовом.

Перевіряючи вказані висновки відповідача, а відтак і прийняту на їх підставі спірну постанову, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд виходить з наступного.

Надаючи оцінку обґрунтованості та правомірності оскаржуваної постанови, суд зазначає, що відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Згідно ч. 2 ст. 122 КпАП водій транспортного засобу несе адміністративну відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного розїзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами звязку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Відповідно до п. 1.3 і п. 1.5 ОСОБА_4 дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих ОСОБА_4, а також бути взаємно ввічливими. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

П 2.9 «д» ОСОБА_4 дорожнього руху передбачено, що водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами звязку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

В ході розгляду справи, позивач підтвердив, що дійсно керувала транспортним засобом, який належить її чоловіку, автомобілем TOYOTA LAND CRUISER 150 в м. Рубіжне по вулиці Набережна, але під час руху транспортного засобу не користувалась засобом звязку, а тільки переглянула час, бо поспішала на збори в школу.

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХО 224805 вбачається, що транспортний засіб марки TOYOTA, моделі LAND CRUISER 150, типу загальний легковий універсал В, реєстраційний номер НОМЕР_2 зареєстрований на ОСОБА_5.

При відтворенні в ході розгляду справи відеозапису (наявного в матеріалах справи DVD-R диск Verbatim) здійсненого відповідачем за допомогою персональних відео реєстраторів на одязі поліцейських, події, що сталася 14.09.2017 року в м. Рубіжне, вбачається, що інспектор патрульної поліції України підїхав до автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 150, номерний знак НОМЕР_2 та розяснив позивачу, що інспектором патрульної поліції України було розяснено позивачу про те, що нею порушено пп. 2.9 ''д'' ПДР України, а саме, що вона під час руху транспортного засобу користуватися засобами звязку, тримаючи його у руці. Позивач повідомила, що телефоном не користувалася, а тільки переглянула час оскільки запізнювалася на батьківські збори .

Крім того, в судовому засіданні позивач зазначила, що їй немає необхідності при користуванні засобом звязку, тримати його у руці оскільки машина TOYOTA LAND CRUISER 150 обладнаний приладом, який дозволяє користуватися мобільним звязком не тримаючи мобільну слухавку у руках, достатньо увімкнути потрібну клавішу даної послуги розташованої на кермі.

Самого факту правопорушення відео реєстратором на одязі поліцейських, вказаний відеозапис здійснений відповідачем за допомогою персональних відео реєстраторів на одязі поліцейських, не містить, оскільки видно тільки як по дорозі рухається транспортний засіб TOYOTA LAND CRUISER 150, проте оскільки вікна тоновані, неможливо побачити, чи дійсно водій користувався засобом звязку тримаючи його у руці. Крім того, свою незгоду з винесеною постанову позивач одразу озвучила при спілкуванні з інспектором. Інших доказів на підтвердження порушення позивачем п. 2.9 ''д'' ПДР України суду не надано.

Отже, суд враховує пояснення позивача та відповідача.

Відповідно до статті 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 69 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень не надав до суду достатніх, належних та допустимих доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення.

Відповідачем не доведено факту порушення позивачем ОСОБА_4 дорожнього руху та не спростовано доводи позивача щодо відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення.

Окремо суд зауважує, що виявлення відповідачем факту вчинення правопорушення шляхом безпосереднього спостереження (візуально) під час несення служби по охороні публічного порядку є суб'єктивним сприйняттям посадовою особою певних обставин і не може вважатися належним доказом в адміністративній справі, адже такими можуть бути лише пояснення сторін, третіх осіб та їхніх представників, показання свідків, письмові і речові докази, висновки експертів.

Згідно ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З урахуванням наведеного та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо скасування постанови про адміністративне правопорушення серії БР № 863579 від 14 вересня 2017 року підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача щодо порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу 14 вересня 2017 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 52 Закону України «Про дорожній рух» контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль).

Згідно п.11 ч.1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (в редакції на момент виникнення спірних відносин) поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ОСОБА_4 дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлені повноваження органів Національної поліції щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Так, органи Національної поліції розглядають справи, в тому числі: про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, частини перша, друга, третя, п'ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

За загальним правилом ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Разом з тим, ч. 3 ст. 254 КУпАП встановлено, що протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

Згідно вказаної норми ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України «Про національну поліцію», з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, Наказом МВС України від 07.11.2015 № 1395, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.11.2015 за № 1408/27853, затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (далі Інструкція).

Вказана Інструкція визначає процедуру оформлення поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі (п.1 р. І Інструкції).

Згідно з п. 4 р. І Інструкції, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п'ятою і шостою статті 121,статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.

У відповідності до п.1 р. III Інструкції справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п'ятою і шостою статті 121,статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення (п.2 р. III Інструкції), що відповідає положенням ст. 276 КУпАП, за правилами частини 1 якої справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Відповідно до п.1 р. IV Інструкції, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Отже, наведені норми в їх сукупності свідчать про наявність у відповідача як посадової особи Національної поліції повноважень щодо здійснення контролю за дотриманням ОСОБА_4 дорожнього руху його учасниками, які реалізуються, крім іншого, шляхом розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення у разі виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, порушень, передбачених ч.1 ст.122 КУпАП, без складення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення.

Поряд з цим, суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що відповідач позбавив її можливості скористатися у повному обсязі своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, оскільки ці твердження спростовуються відеофіксацією здійсненою відповідачем за допомогою персональних відео реєстраторів на одязі поліцейських.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовна вимога щодо визнання дій відповідача незаконними задоволенню не підлягає.

Також, суд зазначає, що в постанові про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху повинні міститися відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис, відповідно до наступних норм законодавства.

Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

В порушення вищезазначених норм закону, надана позивачем постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі , не містить відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис.

Щодо позовної вимоги про закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення, суд зазначає наступне.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності передбачені ст. 171-2 КАС України. Зазначені справи розглядаються в порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 105 КАС України, адміністративний позов крім іншого, може містити вимоги про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - субєкта владних повноважень повністю чи окремих його положень. Крім того, ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову крім іншого про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення або окремих його положень.

Системний аналіз норм КУпАП та КАС України щодо компетенції судів у справах про адміністративні правопорушення приводить суд до висновку, що право закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення належить лише органу, який розглядає таку справу або ж суду, у передбачених ст. 221 КУпАП випадках, та не відноситься до компетенції адміністративного суду, який перевіряє законність винесення суб'єктом владних повноважень постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Крім того, підстави для закриття провадження у справі передбачені статтею 157 КАС України. Підстав зазначених позивачем для закриття провадження вказана стаття не містить та таких обставин судом не встановлено.

Отже, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не входить до повноважень адміністративного суду під час розгляду справи за правилами КАС України. На підставі викладеного, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАСУ).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (стаття 86 КАС України).

Відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що належним та достатнім способом відновлення порушеного права позивача є саме скасування спірної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та саме у цій частині позов підлягає задоволенню, а відтак, у задоволенні інших позовних вимог суд відмовляє.

Статтею 171-2 КАС України передбачено, що рішення місцевого загального суду як адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності є остаточним і оскарженню не підлягає.

Проте рішенням Конституційного суду України від 08.04.2015 року положення статті 171-2 КАС України визнано неконституційним. А тому, суд приходить до висновку, що постанова суду має бути оскаржена.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 94 КАС України суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 288 КУпАП, в той час як інших судових витрат, які підлягають відшкодуванню, у справі не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 11, 12, 69-71, 158-163, 171-2, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до інспектора патрульної поліції роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Сєверодонецьку, Лисичанську та Рубіжному ОСОБА_3 про оскарження дій субєкта владних повноважень, скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення задовольнити частково.

Постанову серії БР№863579 від 14 вересня 2017 року, винесену інспектором патрульної поліції роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в м. Сєверодонецьку, Лисичанську та Рубіжному лейтенантом поліції ОСОБА_3 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 425.00 грн. - скасувати.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного проваджені або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлений 06 жовтня 2017 року.

Суддя Н.В. Коваленко