Справа № 815/2077/17
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2077/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді доповідача ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
судді за участю секретаряОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсена на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2017 р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсена до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсен звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України та просив визнати неправомірним та скасувати рішення №28-17 від 31.01.2017 року та зобовязати прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2017 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаною постановою ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсен подав апеляційну скаргу, в якій вважає вказану постанову прийнятою з порушенням норм процесуального та матеріального права, та просив її скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.34 -39 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом 1-ої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсен ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_7, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю афганець, за етнічною належністю хазарієць, за віросповіданням мусульманин (шиїт), не одружений, має повну середню освіту, володіє мовами: дарі, урду, англійською та частково російською.

08.02.2016 року ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсен виїхав на підставі паспортного документу та туристичної візи літаком, авіарейсом Кабул (ОСОБА_7) Дубай (ОАЕ) - ОСОБА_4 (Україна). В м. Дубай перебував протягом трьох годин. Державний кордон України перетинав 09.02.2016 року легально на підставі національного паспорту серії 00461143.

01 вересня 2016 року, тобто через більш як 6 місяців з дати перетинання кордону України, ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсен звернувся за захистом до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заява позивача прийнята до розгляду згідно з Наказом Управління від 08.09.2016 року №172 Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло до висновку, що громадянин ОСОБА_7 ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсен не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 13.01.2017 року.

Вказане рішення Управління обґрунтоване тим, що ймовірне побоювання стати жертвою переслідування з боку представників угрупування Талібан, як причина виїзду з ОСОБА_7 ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсен визнане неправдоподібним та не прийнято територіальним підрозділом ДМС. Так, у висновку зазначено, що інформацію, яка надана заявником з цього приводу вважається суперечливою та сумнівною, в твердженнях шукача захисту містяться суттєві розбіжності, що свідчать про неправдоподібність наданої заявником інформації. За результатом розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Крім того у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження повязаний з метою пошуку роботи та легалізації на території України.

У висновку не заперечується, що інформація, яку надав заявник при зверненні до управління, щодо політичної ситуації в країні походження, діяльності партій, організації мітингів є достовірною та послідовною, але вона є загальновідомою і міститься у мережі Інтернету, та жодним чином не стосується особисто позивача.

Рішенням ДМС України №28-17 від 31.01.2017 року, з посиланням на пункти 1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсен відмовлено.

31 березня 2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову із огляду на наступне:

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Законом України Про внесення змін до статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту №1251-VII від 13 травня 2014 року, пункт 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту був викладений в новій редакції, та поняття особа, що потребує додаткового захисту було розширено і згідно нової редакції, такими особами можуть визнаватись також особи, які змушені були прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не можуть чи не бажають повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом 1-ої інстанції було встановлено , що згідно протоколів співбесід від 08 вересня 2016 року та від 30 листопада 2016 року, а також наданих позивачем анкети та реєстраційного листка від вересня 2016 року вбачається, що в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначав, що причиною виїзду з країни громадянської належності було те, що позивач за національністю є хазарієць, а за віросповіданням - мусульманин-шиїт, працював вчителем мови дарі у християнській міжнародній компанії ІАМ в ОСОБА_7, до адміністрації якої надходили листи від терористичного угрупування Талібан з погрозами про те, що всі хто працюють у вказаній компанії будуть вбиті якщо продовжуватимуть трудову діяльність. В 2012 році позивач звільнився з компанії ІАМ, оскільки не відчував себе в безпеці. Потім працював в телекомпанії Тоlо TV Moby Group в 2015 році, адміністрація компанії також почала отримувати листи з погрозами про вбивство працівників. Позивач вказував, що не відчував себе там у безпеці через те, що його можуть вбити , але особисто йому ніяких погроз не надходило.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до ОСОБА_8 Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через доведеність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності, а позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, ОСОБА_8 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року),за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивач не підтвердив свої твердження щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також з урахуванням інформації по країні походження позивача, на даний час відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти (у тому числі ,доступною за посиланням : http://www.refworld.org.ru/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=type&docid=573abb194&skip=0&type=COUNTRYREP&querysi=%D0%90%D1%84%D0%B3%D0%B0%D0%BD%D0%B8%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%BD&searchin=title&sort=date), хоч Рух «Талібан» і іноземні бойовики систематично здійснюють жорстокі злочини проти цивільного населення і дітей, , незважаючи на зусилля уряду,спрямовані на досягнення миру і примирення.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обовязку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Доводи апеляційної скарги висновків суду 1-ої інстанції не спростовують.

Згідно ч.2 ст. 200 КАС України не може бути скасовано правильне,по-суті, рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку, що не має підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування чи зміни постанови суду 1-ої інстанції .

Керуючись ч.1 ст. 195, ст.196, п.1 ч.1. ст.198, 200, п.1 ч.1 ст. 205,ст. 206,210, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, апеляційний суд ,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 ОСОБА_6 Мохсена - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення,та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий

суддя-доповідач ОСОБА_1

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.