Справа № 806/2390/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року Житомир справа № 806/2390/17

категорія 11.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Романченка Є.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними бездіяльності та дій, скасування рішення про повернення виконавчого листа, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині невиконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду за справою № 806/1035/17 від 27 квітня 2016 року;

- визнати неправомірними дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині повернення виконавчого листа № 729/2017 у справі № 806/1035/17;

- скасувати рішення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 29.08.2017 про повернення виконавчого листа № 729/2017 у справі № 806/1035/17, як неправомірне та безпідставне;

- зобов'язати Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернутись до Генеральної прокуратури України про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування за ст.382 КК України - невиконання судового рішення державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В..

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі державного виконавця Рубель І.В. свідомо не виконує рішення суду від 27.04.2017 та вимоги ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки повернення виконавчого документа здійснено за відсутності підстав, передбачених Законом. Позивач вважає, що право вибору місця відкриття виконавчого провадження, відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», належить йому як стягувачу. Також, на думку позивача, в діях державного виконавця вбачаються ознаки злочину за ст. 382 КК України.

В судове засідання сторони не прибули, про час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином. На електронну адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи без участі позивача та його представника. Представник відповідача подав клопотання про розгляд справи без їх участі, в якому просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Суд розглядає справу у письмовому провадженні, на підставі наявних у ній доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 4 ст. 122 і ст. 41 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з наступних підстав.

Судом установлено, що 27.04.2017 Житомирським окружним адміністративним судом у справі № 806/1035/17 постановлено постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання повної інформації за запитом ОСОБА_1 від 23.12.2016 та зобов'язано Головне управління Національної поліції в Житомирській області надати ОСОБА_1 повну інформацію на запит від 23.12.2016.

У відповідності до приписів ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) постанова суду від 27.04.2017 набрала законної сили 02 червня 2017 року.

Відповідно до положень частини першої статті 258 КАС України, на виконання постанови суду та за заявою позивача 08 червня 2017 року представнику позивача видано виконавчий лист за № 729/2017.

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою щодо примусового виконання виконавчого листа № 806/1035/17 виданого 08.06.2017 Житомирським окружним адміністративним судом.

29 серпня 2017 року, за результатами розгляду вказаної заяви, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. складено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Зі змісту повідомлення слідує, що виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання на підставі п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки у процесі проведеної перевірки з'ясовано, що виконавчий документ пред'явлений до виконання не за підвідомчістю.

Вважаючи, що відповідачем виконавчий документ повернуто неправомірно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

З'ясовуючи при вирішенні даної справи характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд ураховує наступне.

У відповідності до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно зі ч. 1 ст. 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо неправомірних, на думку позивача, бездіяльності та дій Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в особі Відділу примусового виконання рішень в частині невиконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 806/1035/17 від 27 квітня 2017 року та повернення виконавчого листа № 729/2017 в справі № 806/1035/17, суд зазначає таке.

В сили приписів статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом ч. 1 ст. 24 Закону № 1404-VIII, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

3гідно зі частиною третьої вказаної статті Закону № 1404-VIII, виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється виконавцем за місцем вчинення таких дій.

Приписами статті 25 Закону № 1404-VIII визначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (у разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, тощо), або у разі виконання зведеного виконавчого провадження в органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

У разі хвороби державного виконавця, його перебування у відрядженні чи відпустці, звільнення чи відсторонення від посади державного виконавця, включення державного виконавця до складу виконавчої групи при іншому органі державної виконавчої служби, відводу (самовідводу) державного виконавця, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного державного виконавця до іншого.

У разі відводу (самовідводу) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби, утворення виконавчої групи, якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби, наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення, виконавче провадження може бути передане від одного органу державної виконавчої служби до іншого.

Передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що за загальним правилом, у разі відсутності умов, наведених у ст. 25 Закону № 1404-VIII, підвідомчість виконавчих проваджень органам державної виконавчої служби визначається за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження надано стягувачу лише у разі підвідомчості виконавчого провадження одночасно кільком органами державної виконавчої служби, тобто тоді, коли вчинення виконавчих дії щодо виконання рішення на певній території відноситься до функцій кількох органів державної виконавчої служби.

Поряд з цим суд ураховує, що відповідно до п. 3 розд. І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказ Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року N 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року N 2832/5) та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 р. за N 1302/29432 (у редакції, чинній на момент пред'явлення позивачем виконавчого листа, далі - Інструкція), органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Підвідомчість цих органів державної виконавчої служби встановлена пунктом 4 розд. І вказаної Інструкції.

Так, за змістом абзаців 1 - 3 указаного пункту розділу І Інструкції, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, за якими: боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи; сума зобов'язання становить двадцять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

У свою чергу, Відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі підвідомчі рішення, за якими: боржниками є територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; сума зобов'язання становить від десяти до двадцяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті (абз. 4-6 п. 4 розд. І Інструкції).

Судом установлено, що божником у виконавчому листі № 729/2017 виданому 08 червня 2017 р. Житомирським окружним адміністративним судом, за судовим рішенням у справі № 806/1035/17, є Головне управління Національної поліції в Житомирській області.

Відповідно до Положення про Головне управління Національної поліції в Житомирській області, затвердженого наказом Національної поліції 06.11.2015 № 22, Головне управління Національної поліції в Житомирській області є територіальним органом Національної поліції та згідно із законодавством України реалізовує повноваження Національної поліції на території Житомирської області.

За наведених обставин, а також ураховуючи вимоги Закону України "Про Національну поліцію", суд констатує, що боржником за постановою Житомирського окружного адміністративного суду в справі № 806/1035/17 є територіальний орган центрального органу виконавчої влади - Головне управління Національної поліції в Житомирській області, яке знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Старий бульвар, 5/37.

Таким чином, виконавчий лист виданий місцевим судом у справі № 806/1035/17 підвідомчий Відділу примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Міністерства юстиції України в області, функції якого щодо примусового виконання такого рішення поширюються на територію місцезнаходження відповідача.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем виконавчий лист № 729/2017 виданий 08 червня 2017 р. Житомирський окружним адміністративним судом за постановою в справі № 806/1035/17 пред'явлено не за підвідомчістю та не за місцем виконання.

При цьому суд відхиляє доводи позивача щодо наявності у нього права вибору місця відкриття виконавчого провадження в порядку ч. 1 ст. 24 Закону № 1404-VIII, оскільки судом не встановлено можливості вчинення виконавчих дій щодо виконання вказаного рішення суду на території місцезнаходження боржника - ГУ НП у Житомирській області кількома органами державної виконавчої служби, в тому числі відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Матеріали справи доказів, які б свідчили про поширення функцій відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо виконання рішень суду за яким боржником є ГУ НП у Житомирській області на територію місце знаходження боржника та його майна не містять.

Ураховуючи викладене, суд вважає, що виконавчий документ, виданий судом на виконання постанови в справі № 806/1035/17, може бути пред'явлений до виконання як за місцем виконання так і за підвідомчістю лише до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Згідно зі п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо: виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Пунктом 4 розділу ІІІ Інструкції визначено, що виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред'явлення виконавчого документа.

Зважаючи на все викладене вище, суд дійшов висновку, що головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, повертаючи виконавчий документ ОСОБА_1 без прийняття до виконання, шляхом прийняття відповідного повідомлення від 29 серпня 2017 року, діяв на підставі Закону та у межах своїх повноважень.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними бездіяльності та дій відповідача, скасування рішення державного виконавця від 29.08.17 про повернення виконавчого листа є безпідставними, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Також суд відмовляє позивачу в задоволенні вимоги про зобов'язання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернутись до Генеральної прокуратури України про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування за ст.382 КК України - невиконання судового рішення державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В., зважаючи на слідуюче.

Відповідальність у виконавчому провадженні встановлена розділом XI Закону № 1404-VIII.

За змістом приписів ч. 2 ст. 75 Закону № 1404-VIII у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у порядку, передбаченому ч. 1 цієї статті, накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 2 ст. 76 Закону № 1404-VIII, за наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи в інший спосіб порушує вимоги закону про виконавче провадження, виконавець складає акт про порушення і звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Пунктом 2 розділу XIV Інструкції передбачено, що у разі наявності у діях боржника або інших осіб ознак злочину, передбаченого статтями 342, 343, 382, 388 Кримінального кодексу України, виконавець звертається до територіального органу поліції з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь, що саме державний виконавець наділений правом звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення особи до кримінальної відповідальності відповідно до закону, у разі невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню. При цьому суд ураховує, що вчинення таких дій можливе лише у разі наявності відкритого виконавчого провадження з виконання виконавчого документа, виданого за судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Натомість повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання унеможливлює притягнення боржника або інших осіб до відповідальності в порядку, встановленому розділом XI Закону № 1404-VIII.

Разом з цим, суд приймає до уваги те, що ані вимоги Закону № 1404-VIII, ані Інструкції не передбачають права органів державної виконавчої служби звертатися до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення державним виконавцем, зокрема, у разі прийняття ним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

Водночас суд ураховує, що дій та повідомлення державного виконавця щодо повернення виконавчого документу № 729/2017 в справі № 806/1035/17 стягувачу без прийняття до виконання, на думку суду, є правомірними та обґрунтованими.

Таким чином, суд приходить до переконання про відсутність підстав для зобов'язання відповідача вчинити дії, пред'явлені ОСОБА_1 у п. 4 прохальної частини позову.

У відповідності до частин 1, 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідачем доведено правомірність дій щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, у зв'язку з пред'явленням позивачем виконавчого документа не за підвідомчістю, та винесення повідомлення від 29.08.2017. У той же час, позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про неправомірні дії та бездіяльність, скасування рішення про повернення виконавчого документа від 29 серпня 2017 р., зобов'язання звернутись до прокуратури щодо ознак злочину за ст. 382 КК України відсутні.

Зважаючи на відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко