Справа № 826/9777/16
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/9777/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Грибан І.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий-суддя Грибан І.О.

судді Беспалов О.О., Парінов А.Б.

за участі :

секретар с/з Кузик М.А.

пр-к апелянта ОСОБА_3

пр-к позивача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкції та вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску,

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 03 лютого 2016 року № та №;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03 лютого 2016 року №;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 30 грудня 2015 року №Ф.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалене рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку позивача, за результатами якої складено акт від 30 грудня 2015 року №837/26-57-17-01/НОМЕР_1 "Про результати документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_5 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року".

Податковим органом в акті перевірки зафіксовано наступні порушення допущені позивачем:

- пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, а саме заниження ФОП ОСОБА_5 оподатковуваного доходу по податку з доходів фізичних осіб за 2013 рік на загальну суму 88 461,44 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 13 269,22 грн. та заниження оподатковуваного доходу за 2014 рік на загальну суму 71 980,45 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 10 797,07 грн.;

- пункту 51.1 статті 51 Податкового кодексу України: ФОП ОСОБА_5 податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і утриманого з них податку (1-ДФ) за I-IV квартал 2014 року подавав до ДПІ у Святошинському районі з недостовірними відомостями та не у повному обсязі, а саме: не було відображено інформацію про нараховані та виплачені суми доходів фізичним особам за ознакою "157" - "дохід, виплачений самозайнятій особі" по наступним фізичним особам - підприємцям ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8;

- підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, а саме: дохід, отриманий платниками податку від його працедавця як додаткове благо у вигляді оплати рахунків мобільного зв'язку за період з 01 січня 2013 року - 31 грудня 2014 року на загальну суму 31 484,00 грн., що призвело до заниження зобов'язань по податку з доходів фізичних осіб у сумі 4 722,60 грн.;

- пункту 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", а саме: ФОП ОСОБА_5 не сплатив єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму 55 673,26 грн., у тому числі за 2013 рік у сумі 30 696,11 грн. та за 2014 рік у сумі 24 977,15 грн.

Висновки відповідача щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства ґрунтуються на твердженні про неправомірне віднесення позивачем витрат на амортизацію основних засобів (транспортних засобів) до складу витрат, оскільки фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не включає до складу витрат суму амортизації основних засобів та нематеріальних активів; неправомірним віднесення витрат на придбання послуг мобільного зв'язку до складу витрат, оскільки позивачем до перевірки не надано документи, що підтверджують зв'язок таких витрат з веденням господарської діяльності; виявленням заниження оподатковуваного доходу при співставленні обсягів постачання, зазначених в деклараціях з податку на додану вартість за 2013 рік та даних декларацій про майновий стан та доходи за 2013 рік. Відповідно, зазначені порушення, на думку відповідача, мають наслідком порушення позивачем Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

За наслідками перевірки відповідач прийняв наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 03 лютого 2016 року №000263120, яким за порушення пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 30 082,86 грн., у тому числі - 24 066,29 грн. за основним платежем, 6 016,57 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 03 лютого 2016 року №, яким за порушення пункту 51.1 статті 51, підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України позивача збільшено суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 6 413,25 грн., у тому числі - 4 722,60 грн. за основним платежем, 1 690,65 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03 лютого 2016 року №, яким за порушення пункту 4 статті 4, підпункту 1 частини другої статті 6, підпункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у зв'язку із донарахуванням за результатами перевірки єдиного внеску у розмірі 55 673,26 грн. на підставі пункту 3 частини одинадцятої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", застосовано до позивача штрафні санкції у розмірі 4 318,47 грн.

Крім того, відповідачем надіслано позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 30 грудня 2015 року №Ф, якою повідомлено ФОП ОСОБА_5, що станом на 30 грудня 2015 року заборгованість зі сплати недоїмки по єдиному внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування становить 55 673,26 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем правомірно віднесено до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, суми амортизації основних засобів (транспортних засобів), а також витрати на оплату послуг зв'язку, оскільки такі витрати пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно, суд першої інстанції вважав протиправними і рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Загальний порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, врегульовано статтею 177 Податкового кодексу України (тут та далі в редакції ПК України, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 ст. 177 Податкового кодексу передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Так, приписи пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначають, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України до витрат операційної діяльності, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, встановлено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Водночас, пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 138.4 статті 138 Податкового кодексу України, встановлено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Згідно з підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статі 14 Податкового кодексу України під основними засобами розуміються матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Згідно пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України визначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

При цьому, відповідно до пп.139.1.9. п.139.1. ст.139 Кодексу, не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість доводів податкового органу про те, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не включає до складу витрат суму амортизації основних засобів та нематеріальних активів.

Разом з тим, наведені вище правові норми дозволяють фізичній особі-підприємцю формувати валові витрати і нараховувати амортизацію у випадку ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів.

Так, судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_5 зареєстрований як фізична особа-підприємець, до основних видів діяльності належить діяльність вантажного автомобільного транспорту (міжнародні вантажні перевезення); у період, який перевірявся, позивач перебував на загальній системі оподаткування.

ФОП ОСОБА_5 за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, згідно поданих декларацій про майновий стан і доходи, до складу задекларованих витрат, окрім іншого, включено витрати, понесені на амортизацію основних засобів (транспортних засобів), на загальну суму 95 675,80 грн., у тому числі за 2013 рік - 42 447,35 грн. та за 2014 рік - 53 228,45 грн., а саме вантажних автомобілів Renault Midliner та Scania.

Право власності на зазначені вантажні автомобілі зареєстровано за ОСОБА_5, як фізичною особою.

На підтвердження належності їх до основних засобів позивачем надано накази про введення в експлуатацію основних засобів від 31 липня 2010 року та від 30 листопада 2011 року; акти приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів. При цьому відсутні будь-які докази (документи) щодо правомірності використання транспортних засобів у господарській діяльності та умови такого використання.

Крім того, позивачем надано розрахунки амортизації основних засобів за 2013 та 2014 роки; акти про надання послуг з ремонту та заміни запасних частин; накази про порядок використання транспортних засобів та придбання паливно-мастильних матеріалів, запасних частин. Натомість дакози на підтвердження того, що вказані витрати безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю на надано (шляхові листи, облік автопробігу тощо).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем вказані автомобілі використовуються позивачем у власній господарській діяльності.

Разом з тим, позивачем не надано належних доказів, що понесені ним витрати належним чином відображені у Книзі обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу.

Пунктом 177.10 статті 177 ПК України визначено, що фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форму Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 № 481.

Відповідно до п.1 вказаного Порядку визначено, що фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Відповідно до п.6 Порядку у графі 2 відображається сума доходу, отриманого від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік, зокрема, кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг).

У графі 5 зазначаються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов'язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвічують факт оплати товарів, робіт, послуг

У графі 7 відображається сума витрат на оплату праці та нарахування на оплату праці найманих осіб, понесені у звітному місяці

Позивачем до перевірки такі докази не надано.

Відтак, зазначене свідчить про неправомірність включення позивачем до складу витрат, пов'язаних із веденням господарської діяльності, сум амортизаційних нарахувань.

Щодо висновків податкового органу про відсутність документального підтвердження зв'язку задекларованих позивачем витрат на мобільний зв'язок з господарською діяльністю фізичної особи-підприємця, колегія суддів зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, згідно поданих декларацій про майновий стан і доходи, до складу задекларованих витрат, окрім іншого, включено витрати, понесені на придбання послуг мобільного зв'язку, на загальну суму 31 484,00 грн., у тому числі за 2013 рік - 12 732,00 грн. та за 2014 рік - 18 752,00 грн.

Позивач пояснює понесення вищевказаних витрат на придбання послуг мобільного зв'язку зумовлене тим, що при здійсненні господарської діяльності з надання послуг міжнародних перевезень вантажів ФОП ОСОБА_5 має підтримувати постійний зв'язок з водіями для забезпечення контролю якості та строків надання послуг, вирішення можливих питань, пов'язаних з доставкою вантажу, подачею автомобільного транспорту для завантаження/розвантаження вантажів тощо. У зв'язку із цим після перетину кордону для оптимізації витрат на зв'язок водії купують картки передплачених послуг мобільного зв'язку іноземних операторів, що не передбачають укладення договору про надання послуг. Після повернення до України водіями надаються звіти про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт з підтверджуючими документами.

На підтвердження вказаного позивач надав звіти про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, із деталізацією розрахунків у відрядженні, фіскальні чеки, накази про відрядження із затвердженням ліміту на використання мобільного зв'язку іноземного оператора.

Чинне податкове законодавство не містить переліку документів, які б підтверджували факт використання платником податку придбаних ним послуг мобільного зв'язку виключно в цілях його господарської діяльності.

Разом з тим, надані фіскальні чеки не дають підстави стверджувати, що придбані картки поповнення рахунку були придбані саме з метою використання в господарській діяльності та, що останні були взагалі використані. Позивачем не надано роздруківки здійснених дзвінків під час перебування у відрядженні.

В той же час, відповідно до наказів про відрядження затверджено ліміт на використання мобільного зв'язку іноземного оператора для здійснення екстренного зв'язку.

Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про підтвердження позивачем розміру понесених витрат на оплату послуг мобільного зв'язку та їх зв'язок з господарською діяльністю позивача.

Відповідно до п.п.14.1.47 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України додатковим благом є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.

Статтею 164 Податкового кодексу України визначено базу оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до п. 164.1 ст.164 Податкового кодексу України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Відповідно до пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема:

- доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (підпункт 164.2.1);

- суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору (підпункт 164.2.2);

- сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до пункту 170.9 статті 170 цього Кодексу (підпункт 164.2.11)

Підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається також дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді: вартості використання житла, інших об'єктів матеріального або нематеріального майна, що належать роботодавцю, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання зумовлено виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачено нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах; вартості майна та харчування, безоплатно отриманого платником податку, крім випадків, визначених цим Кодексом для оподаткування прибутку підприємств.

Отже, надання працедавцем своїм працівникам послуг рухомого (мобільного) зв'язку (компенсація їх вартості), не є додатковим благом та вартість таких послуг не є об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб за умови, що надання таких послуг (компенсація їх вартості) зумовлено виконанням працівником трудової функції.

Враховуючи вищевикладене, наявні підстави для оподаткування спірних послуг мобільного зв'язку як додаткового блага, а тому доводи відповідача про порушення позивачем підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 та пункту 51.1 статті 51 Податкового кодексу України також є правомірними.

Таким чином, нарахування відповідачем податкових зобов'язань позивачу за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями в цій частині є правомірним.

Щодо застосування штрафних санкцій податковим повідомленням-рішенням № за донарахування відповідачем єдиного внеску та колегія суддів зазначає наступне.

Підставою для донарахування позивачу сум єдиного внеску стали висновки контролюючого органу про невірне визначення позивачем бази нарахування єдиного внеску внаслідок заниження суми чистого оподатковуваного доходу.

Висновки контролюючого органу щодо заниження чистого оподатковуваного доходу є правомірними.

Приписами пункту 1 частини 2 статті 6 Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VІ ( в редакції чинній на час періоду, що перевірявся) встановлено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до п.3 ч.11 ст.25 цього Закону, за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Отже, враховуючи суму своєчасно не нарахованого єдиного внеску, відповідач правомірно прийняв рішення про застосування штрафних санкцій.

Крім того, пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 №455 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, яка визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.

Пунктом 6.4 Інструкції №455 визначено, що органи доходів і зборів надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках, зокрема, якщо дані документальних перевірок результатів діяльності платника про суми доходу (прибутку) фізичних осіб - підприємців чи осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів у повідомленнях-розрахунках, де визначено суми єдиного внеску, які підлягають доплаті;

Згідно з пунктом 6.5 Інструкції №455 вимога про сплату боргу формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з карток особових рахунків платників за формою згідно з додатком 4 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 5 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Відповідно до п. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Оскільки, судом першої інстанції при розгляді справи порушені норми процесуального та матеріального права , висновки суду не ґрунтуються на наявних в справі доказах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а постанова суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нової постанови.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення про застосування штрафних санкції та вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя О.О.Беспалов

Суддя А.Б.Парінов

Повний текст виготовлено - 09.10.2017.

Головуючий суддя Грибан І.О.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.