Справа № 212/3538/17 (2-а/212/149/17)
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 жовтня 2017 рокусправа № 212/3538/17 (2-а/212/149/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Чепурнова Д.В. Сафронової С.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу Криворізького північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області

на постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у справі № 212/3538/17 (2-а/212/49/17)

за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2

до Криворізького північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області

про зобов'язання призначити пенсію за віком, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, в інтересах якого діє на підставі довіреності ОСОБА_2 (далі по тексту Позивач), звернувся до суду з позовом до Криворізького північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області (далі по тексту Відповідач), в якому просив зобовязати Відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 13.04.2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з індексацією та компенсацією втрати частини доходів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 червня 2017 року відкрито провадження по справі № 212/3538/17 (2-а/212/49/17).

В обґрунтування адміністративного позову Позивач зазначав, що є громадянином України та має право на отримання пенсії за віком, при цьому обмеження виплати пенсій по факту місця проживання (реєстрації) особи, є протиправною та дискримінаційною. Зазначено про неправомірність дій пенсійного органу щодо вимоги надання паспорту ОСОБА_1 із зазначенням місця проживання, адже при зверненні з відповідною заявою про призначення пенсії до Відповідача надавалась нотаріально посвідчена, апостильована копія із зазначенням місця проживання в Ізраїлі.

Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у справі № 212/3538/17 (2-а/212/49/17) адміністративний позов ОСОБА_1, в інтересах якого діє на підставі довіреності ОСОБА_3, до Криворізького північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобовязання призначити виплату пенсії за віком задоволено (суддя Колочко О.В.)

Зобовязано Криворізьке північне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області призначити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 13.04.2017 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з індексацією і компенсацією втрати частини доходів.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що Позивач як громадянин України має конституційне право на пенсійне забезпечення, при цьому до пенсійного органу подавались всі документи, які посвідчують факт виїзду ОСОБА_1 за кордон на постійне місце проживання, перебування на консульському обліку, а також копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідач Криворізьке північне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у справі № 212/3538/17 (2-а/212/49/17) та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції, не визнаючи рішення відповідача від 20 квітня 2017 року № 14 протиправним, перевищив свої повноваження та підмінив орган Пенсійного фонду України, до компетенції якого належить вирішення питання призначення пенсії, тобто суд втрутився у дискрецію суб'єкта владних повноважень і порушив принцип розподілу влади. Крім того, судом першої інстанції не було прийнято до уваги той факт, що такий механізм реалізації повноважень органів Пенсійного фонду України як "призначення виплати пенсії" на законодавчому рівні відсутній. Також, Позивачем при поданні заяви про призначення пенсії до відповідача порушено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в частині надання паспорту або іншого документу, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. При цьому зауважили, що виплата пенсії може здійснюватися лише за місцем фактичного проживання особи в Україні. Таким чином, судом першої інстанції в порушення ст. 47 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" безпідставно та необґрунтовано зобов'язав відповідача "призначити виплату пенсії" позивачу, який не проживає та не зареєстрований на території України. Звертали увагу на те, що підвищення грошового доходу (пенсії) позивачу відсутнє, оскільки пенсія не призначалась,а тому позовні вимоги в частині виплати індексації пенсії є безпідставними. Крім того, Відповідач не призначав пенсію позивачу і не допускав затримки у виплаті пенсії на один і більше календарних місяців, тому суд першої інстанції необґрунтовано зобовязав відповідача виплатити компенсацію. Просили розглядати справу без їх участі.

Позивач - ОСОБА_1, в інтересах якого діє на підставі довіреності ОСОБА_2 , заперечень на апеляційну скаргу до суду не направив.

Особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч. 6 ст. 12, ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, який з 1996 року постійно проживає у Державі Ізраїль, де прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль, що підтверджується копією паспорта Позивача (а.с. 14-30).

До виїзду за кордон Позивач проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

На теперішній час він не працює, його вік та трудовий стаж згідно записів у трудовій книжці та довідок про заробітну плату дає йому право на призначення пенсії за віком (а.с. 32-40, 41-44).

Листом за № 12375/02-21 від 25.04.2017 ПФУ направив заяву про призначення пенсії ОСОБА_1 з доданими документами, необхідними для призначення пенсії, до Криворізького північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області з вказівкою для розгляду по суті заяви (а.с. 45).

13 квітня 2017 року представник Позивача за довіреністю звернувся до Криворізького північного обєднаного Управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області з апостильованою заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 за віком, разом з оригіналами необхідних документів, які були надані для огляду та засвідчення копій (а.с. 49-50).

20 квітня 2017 року комісією Криворізького північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії на підставі, що в одержаному зверненні ОСОБА_1 повідомив, що є громадянином України та зазначив адресу проживання на території Держави Ізраїль, але не надав ніяких документів, які б засвідчили факт проживання на території України, а також з тих підстав, що Угода про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України не укладена, Верховною Радою України не прийнято законодавчі акти, які могли б забезпечити виплату пенсії громадянам, які мешкають в інших країнах, з якими Україною не були підписані відповідні міжнародні угоди (а.с. 53-55).

Зобовязання призначити пенсію за віком і було предметом судового розгляду.

Надаючи правову оцінку діям субєкта владних повноважень, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Як вбачається з матеріалів справи, відмова Відповідача у призначені пенсії позивачу, що викладена у витязі з протоколу засідання Комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій Криворізького північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (Покровський відділ) від 20.04.2017 року №14, мотивована тим, що Позивач не проживає на території України та відсутністю Угоди про соціальне забезпечення між урядами Ізраїлю та України (а.с.53-55).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в редакції до 7 жовтня 2009 року, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в редакції до 7 жовтня 2009 року, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України приймає рішення щодо конституційності актів, зазначених у пункті 1 статті 13 цього Закону. У разі якщо ці акти або їх окремі положення визнаються такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), вони оголошуються не чинними і втрачають чинність від дня прийняття Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

В постанові від 12.05.2015р. по справі №21-180а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону."

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ч.3 ст.8 Конституції України, норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо, незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Згідно з положеннями ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, Позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Крім цього, у рішенні у справі "Пічкур проти України" (Заява № 10441/06), яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Щодо посилання Відповідача на неналежне нормативне врегулювання порядку призначення та виплати пенсій громадянам, що проживають за кордоном, колегія суддів зазначає, що у рішенні "Будченко проти України" від 24.07.2014р. №38677/06 Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Позивачу неправомірно було відмовлено у призначення пенсії, оскільки Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року не передбачено таких підстав для відмови позивачу у призначенні пенсії, як проживання за кордоном в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

В той же час, щодо позовних вимог Позивача про зобов'язання Відповідача здійснити призначення пенсію за віком Позивачу, колегія суддів зазначає, що суб'єктом владних повноважень, що здійснює перевірку правильності оформлення наданих позивачем документів та перевірку достовірності наведених в них відомостей, призначення пенсії є саме відповідач. Отже, позовна вимога Позивача щодо призначення пенсії за віком задоволенню не підлягає, оскільки це є втручанням в дискреційні повноваження Відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно ч.2 ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що належним способом захисту прав Позивача з урахуванням приписів ч. 2 ст. 11 КАС України є визнання протиправним та скасування рішення Відповідача, викладене в протоколі від 20.04.2017 року №14, стосовно відмови Позивачу у призначенні пенсії за віком та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 13.04.2017 року на підставі наданих документів.

Щодо вимог ОСОБА_1 щодо індексації і компенсації втрати частини доходів, то останні задоволенню не підлягають, оскільки пенсія Позивачу ще не призначена, тому і вирішення цього питання є передчасним.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи були порушені норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, і тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а постанова Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у справі № 212/3538/17 (2-а/212/49/17) - скасуванню із прийняттям нової про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 3 ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Криворізького північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровській області задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року у справі № 212/3538/17 (2-а/212/49/17) - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1, в інтересах якого діє на підставі довіреності ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії для розгляду питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії Криворізького північного обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, викладене в протоколі від 20.04.2017 року №14, стосовно відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов'язати Криворізьке північне об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.04.2017 року на підставі наданих документів.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено 05 жовтня 2017 р.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: Д.В. Чепурнов

Суддя: С.В. Сафронова