Справа № 826/9408/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 серпня 2017 року № 826/9408/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції

у Київській області

третя особа ОСОБА_2

про визнання протиправною та скасування постанови про арешт майна

ВП №25761230

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, в особі ОСОБА_1 (надалі - Позивач), звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (надалі - Відповідач), третя особа - ОСОБА_2, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Гопція Романа Олександровича про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.12.2015 року у ВП №25761230, згідно з якою накладено арешт на будинок в АДРЕСА_1 визнати протиправним та скасувати акт опису і арешту майна від 02.05.2016 року складеного у ВП №25761230 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Гопцієм Романом Олександровичем; зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області зняти арешт з будинку в АДРЕСА_2 який був накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 04.11.2015 року у ВП №25761230.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, шо оскаржувана постанова та акт винесено та складено з порушення встановленого законодавством процедури та послідовності проведення виконавчих дій, а майно на яке накладено арешт і описано не належить боржнику за виконавчим провадженням, чим порушуються права Позивача володіти та розпоряджатись майном.

Представник Відповідача у своїх письмових запереченнях зазначив, що Позивач не є власником спірного будинку, оскільки рішенням суду визнані недійсними підстави набуття права власності Позивача, а тому в подальшому недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Разом із запереченнями Відповідачем подано клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Представником третьої особи надано заперечення, в яких аналогічно запереченням Відповідача зазначено, що ОСОБА_1 не є власником спірного будинку, оскільки судовим рішенням визнано недійсними підстави набуття за Позивачем вказаного права власності. Також тертя особа звертає увагу, що є помилковою думка Позивача стосовно того, що незастосування реституції діє підстави вважати її власником домоволодіння.

Враховуючи, що в судове засідання не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України від 23.02.2011 року скасовано рішення Апеляційного суду Київської області від 16.11.2010 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу 1746800,00 грн. та 1729332,00 грн. відсотків за користування позикою, а всього 3476132,00 грн.

На виконання вказаного рішення Обухівським районним судом Київської області видано виконавчий лист від 24.03.2011 року №2-532/10.

Старшим державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Мельниковим В.Б. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 01.04.2011 року ВП№25761230.

Постановою від 25.07.2012 року було зупинено виконавче провадження на підставі п.1 ч.1 ст.38 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із зверненням до суду про встановлення способу виконання.

Як вбачається з матеріалів справи між Позивачем та ОСОБА_6 27.12.2010 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого на АДРЕСА_1 На підставі цього договору комунальним підприємством Київської обласної ради "Обухівське бюро технічної інвентаризації" за Позивачем зареєстровано право власності на будинок за реєстраційним номером 8170403, номер запису 92 в книзі 5, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №28752902 від 21.01.2011 року, реєстраційний №8170403.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04.09.2013 року у справі №372/3379/13-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05.11.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.01.2014 року, вище вказаний договір від 27.12.2010 року визнано недійсним.

В подальшому, державним виконавцем винесено постанову від 04.12.2015 року ВП №25761230, якою накладено арешт на спірне майно, а саме на будинок по АДРЕСА_1 та 02.06.2016 року складено акт опису й арешту майна.

Враховуючи те, що після прийняття судом рішення про визнання недійсним договір між ОСОБА_6 та Позивачем, ОСОБА_6 не звертався до суду з позовними вимогами про визнання в порядку реєстрації права власності за останнім житлового будинку за надвірними побудовами, розташованого в АДРЕСА_1 та про зобов'язання скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_1, тому Позивач вважає себе одноособовим власником та користувачем спірного будинку.

Враховуючи вищезазначені обставини Позивач звернулась із даним позовом про скасування обставин, а саме скасування арешту та обтяжень, які на її думку, порушуються право на володіння та розпорядження майном.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Приписами ст. 1 Закону Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (надалі - Закон № 606-XIV) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 32 Закону № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону № 606-XIV державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності наведено 317 цього ж кодексу, - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено здійснення права власності, - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Непорушність права власності гарантовано ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, за для яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Водночас згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній на час подачі позову редакції) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту/

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Позивачем належних доказів щодо належності спірного об'єкту на праві власності їй, а не боржникові ОСОБА_6, крім договору купівлі-продажу від 27.12.2010 року, який в свою чергу визнано в судовому порядку недійсним, не надано.

Щодо посилання Позивача на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/7358/15, в якій оскаржувався внесений запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності Позивача на будинок АДРЕСА_1 суд зазначає, що вказаним рішенням встановлено процедурні порушення державного реєстратора під час скасування відомостей про державну реєстрацію прав Позивача, натомість не надавалась оцінка належності права власності спірного об'єкта, а тому ці посилання є безпідставними.

З аналізу матеріалів справи та норм права у Суду немає підстав для скасування спірних постанови від 04.12.2015 року та акту опису й арешту майна від 02.06.2016 року у ВП №25761230, та як наслідок, зобов'язувати Відповідача знімати арешт з будинку за адресою: АДРЕСА_1

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, Суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук