Справа № 333/5027/17
Суддя: Ярошенко А. Г.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 333/5027/17
Провадження № 2-а/333/287/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Ярошенко А.Г., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

29.08.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії, розпорядження № 813863 від 03.08.2017 року та рішення № 298/Б-1 від 07.08.2017 року Шевченківського обєднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання, визначення стажу роботи та розміру щомісячного довічного грошового утримання;

- зобовязати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя призначити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, відповідно до частини 3 статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" з урахуванням суми матеріальної допомоги на оздоровлення, у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 24.05.2017 року та виплатити різницю розміру з урахуванням фактично виплачених сум;

- зобов'язати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя надати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з моменту набрання законної сили.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що вона з 10.11.1993 р. по 23.05.2017 р. працювала на посаді судді Приазовського районного суду Запорізької області та судді апеляційного суду Запорізької області.

Після виходу у відставку Шевченківським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Запоріжжі за її заявою було призначено щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці у розмірі 86% від суддівської винагороди позивача, починаючи з 24.05.2017 року.

З вказаним розпорядженням ОСОБА_1 не згодна та вказує на те, що її стаж роботи на посаді судді становить 23 роки 6 місяців 15 днів. Разом з тим, відповідач не врахував у її стаж, необхідний для призначення щомісячного довічного утримання, 1/2 частку навчання у вищому навчальному закладі.

На підтвердження своєї позиції позивач посилається на Постанову Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 09.09.2005 року № 865 та на вимоги Закону України «Про Вищу раду правосуддя», яким доповнено пункт 34 у розділі XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Враховуючи зазначене законодавство, ОСОБА_1 вважає, що має стаж, який дає їй право на відставку та довічне грошове утримання, 25 років 11 місяців 05 днів, а звідси і право на 90% відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Крім того, рішенням Шевченківського обєднаного управління пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 07.08.2017 року № 298/Б-1 відмовлено у призначеного позивачу довічного грошового утримання судді із включенням суми матеріальної допомоги на оздоровлення. З таким рішенням УПФУ позивач також не погоджується, так як матеріальна допомога відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат, входить до складу фонду оплати праці та включена в оподатковуваний дохід. Обґрунтовуючи свою позицію по даному питанню, ОСОБА_1 посилається на вимоги Закону України «Про оплату праці», Інструкції № 5 «Зі статистики заробітної плати» та судову практику Верховного Суду України.

Представник відповідача надав суду письмові заперечення, в яких просить суд вимоги позивача щодо визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання вчинення дій залишити без задоволення у зв'язку із тим, що ОСОБА_1 дійсно на цей час отримує, починаючи з 24.05.2017 року, щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, яке було призначено на підставі ч.2 ст.142 та ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до вказаних норм матеріальна допомога на оздоровлення не входить до суддівської винагороди, з якої і вираховується щомісячне довічне утримання судді. Крім того, посилання позивача на Постанову Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 09.09.2005 року № 865, як підставу для зарахування половини строку навчання у Київському національному університеті ім. Т.Г. Шевченка до стажу роботи на посаді судді є недоречним, так як вказаний нормативний акт втратив свою чинність з 01.01.2011 року.

У відповідності до вимог ст. 183-2 КАС України даний позов підлягає розгляду та вирішенню у порядку скороченого провадження. При цьому суд відзначає, що оскільки матеріали справи містять докази, які у своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, тому спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі документів.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у зв'язку із наступним.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 10.11.1993 року по 10.01.2007 року працювала на посаді судді Приазовського районного суду Запорізької області, а з 10.01.2007 року по 23.05.2017 року перебувала на посаді судді апеляційного суду Запорізької області.

Після виходу у відставку Шевченківським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Запоріжжі за заявою позивача останній було призначено щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці відповідно до розпорядження № 813863 від 03.08.2017 року, яке на цей час виплачується. У вказаному розпорядженні вказано зарахований стаж судді 23 роки 6 місяців 15 днів.

Довічне грошове утримання ОСОБА_1 було призначено відповідно до п.25 Розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року.

Відповідно до архівної довідки Київського національного університету ім. Т.Г. Шевченка та диплому серії ПВ №768518 від 14.06.1988 року ОСОБА_2 з 01.09.1983 року була зарахована до складу студентів першого курсу денного відділення юридичного факультету вказаного навчального закладу та у червні 1988 року його закінчила. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІ-ЖС №457209 від 21.08.1993 року ОСОБА_2 змінила своє прізвище на «Бабак» у звязку з укладенням шлюбу з ОСОБА_3.

Згідно розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, здійсненого апеляційним судом Запорізької області ОСОБА_1 має стаж роботи на 23.05.2017 року 25 років 11 місяців 05 днів з урахуванням половини строку навчання у Київському національному університеті ім. Т.Г. Шевченка.

Пунктом 25 Розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016 визначено, що частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Законом України «Про Вищу раду правосуддя» № 1798-VIII від 21.12.2016 року, було доповнено пункт 34 у розділі XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року такого змісту: "Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)".

В даному випадку на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді Приазовського районного суду Запорізької області з питання визначення стажу роботи діяли норми ЗУ «Про статус суддів» від 15.12.1992 року. Згідно ст. 43 вказаного закону до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських

судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

У подальшому, при визначенні стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, застосовувалася норма абз. 3 п. 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» № 865 від 03.09.2005 року, згідно якої до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Зазначена Постанова Кабінету Міністрів була скасована Постановою Кабінету Міністрів № 1097 від 01.12.2010 року.

Водночас, відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

У рішенні Конституційного суду України у справі про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 р. №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема, від 24.06.1999 р. №6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20.03.2002 р. №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 р. №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01.12.2004 р. №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11.10.2005 р. №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошував, що частина 3 статті 22 Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, зокрема зменшення розміру довічного щомісячного грошового утримання суддів, що пов'язано із особливістю правового статусу суддів, як конституційних гарантій їх незалежності.

Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Вказане рішення визначає, що щомісячне довічне грошове утримання, яке виплачується судді у відставці не може бути обмежено граничним розміром та у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Отже, хоча чинна редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» чітко не визначає врахування іншої діяльності крім суддівського стажу, при визначенні права судді на відставку, з огляду на те, що ОСОБА_1 як суддя, набула таке право до моменту набрання чинності цієї редакції зазначеного Закону, який не позбавляє права на відставку суддів, які набули таке право до набрання чинності цього Закону, позивачу має бути зараховано до стажу судді 1/2 частка навчання у вищому закладі.

Таким чином, загальний стаж роботи, що дає ОСОБА_1 право на відставку становить 25 років 11 місяців 05 днів, що підтверджено довідкою апеляційного суду про розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання та надає право на 90% відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

На підтвердження наведеного існує судова практика в постанові Верховного суду України у справі № 21-6664а15 від 6 липня 2016 року викладена аналогічна правова позиція.

У рішення Європейського суду в справі «Pine Valley Developments Ltd та інші проти Ірландії» (№ 12742/87, рішення від 29 листопада 1991 року) Європейський суд з прав людини наголошує на дотриманні принципу законних очікувань під час прийняття рішень суб'єктами владних повноважень, згідно з яким рішення органів державної влади не повинні йти всупереч очікуванням, на які покладаються громадяни у зв'язку з їх прийняттям.

Отже, на думку суду, дії відповідача щодо визначення ОСОБА_1 розміру щомісячного довічного грошового утримання 86 % від суддівської винагороди лише із стажу на посаді судді без врахування половини строку навчання, яке дає право на щомісячне довічне грошове утримання 90%їни, є протиправними.

Крім того, рішенням Шевченківського обєднаного управління пенсійного фонду України м. Запоріжжя від 07.08.2017 року № 298/Б-1 позивачу було відмовлено у призначенні довічного грошового утримання судді із включенням суми матеріальної допомоги на оздоровлення.

Відповідно до ст.ст. 133, 134 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» ст.2 Закону України «Про оплату праці», грошове утримання (заробітна плата) судді складається із суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода у грошовому виразі, що виплачується працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 вищезазначеного Закону визначено структуру заробітної плати до якої входить основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 2.3.3. Інструкції № 5 «Зі статистики заробітної плати» матеріальна допомога відноситься до заохочувальних та компенсаційних виплат та входить до складу фонду оплати праці.

Додатком № 2 до Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 № 3-1, встановлена форма довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у якій зазначається крім відомостей про судову винагороду інші виплати, які враховуються при призначенні (перерахунку) щомісячного грошового утримання суддям у відставці.

Відповідно до норм законодавства, зміст матеріальної допомоги полягає у виплаті грошових коштів. При цьому, виплата сум грошової допомоги здійснювалась позивачу систематично та включена в оподатковуваний дохід. Бухгалтерією апеляційного суду Запорізької області матеріальну допомогу віднесено до фонду оплати праці, що є складовою заробітної плати, про що свідчить копія відповідної довідки станом на 23.05.2017 р. № 07-50731 від 23.04.2017 р.

Про те, що матеріальна допомога є складовою системи оплати праці судді, підтверджено судовою практикою та правовими висновками Верховного Суду України, викладених у його постановах, зокрема, від 20 лютого 2012 року, 14 та 18 травня 2013 року, 06 листопада 2013 року, 04 березня 2014 року, 08 липня 2015 року (справи №№ 21-430а11, 21-125а13, 21-97а13, 21-350а13 тощо), матеріальна допомога на оздоровлення входить до системи оплати праці, є складовою заробітної плати, з неї нараховується та сплачується страховий внесок або збір на обовязкове державне пенсійне страхування, а тому її розмір враховується в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, а у даному випадку щомісячного грошового утримання.

Однак, всупереч цим положенням законів та правовим позиціям Верховного Суду України, які є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, відповідач при визначенні розміру ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не урахував, і в такий спосіб призначив його у меншому розмірі.

Слід зазначити, що відповідно до ст.126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і Законами України. Матеріальне забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, та гарантії їх соціального захисту є одним із складових елементів принципу незалежності суддів.

У рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 № 3-рп/2013 зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку із досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів», яка проголошує, що рівень виплат, який має отримувати суддя у відставці має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач, відмовляючи у призначенні довічного грошового утримання з урахуванням матеріальної допомоги, на думку суду, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачений Законами України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про судоустрій та статус суддів», «Про пенсійне забезпечення», тобто його дії необхідно визнати протиправними.

Обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За рішенням ЕСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть статті 13 Конвенції зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. За деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі 21-1465а15 зазначив, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».

Стаття 267 КАС України встановлює повноваження адміністративного суду щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах з метою забезпечення їх повного, правильного і своєчасного виконання. Вказана стаття передбачає дві процесуальні форми контролю адміністративного суду за виконанням судових рішень в адміністративних справах, це судовий контроль за ініціативою суду, що ухвалив відповідне судове рішення та судовий контроль за ініціативою осіб, які беруть участь у справі, чи інших заінтересованих осіб. У силу принципу офіційності суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, у тому ж кількісному і, якщо це можливо, персональному складі має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, який програв справу і на якого покладено певні обов'язки, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Це може бути зроблено у тому ж самому судовому рішенні (у резолютивній частині) або в письмовій ухвалі.

У Рішенні від 30.06.2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».

З огляду на викладене, встановлення судом контролю за виконанням судового рішення є заходом для забезпечення конституційного права громадянина на судовий захист.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури». Суд вважає за необхідне встановити також відповідно до статті 267 КАС України судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони обґрунтовані та законні, заперечення представника відповідача не відповідають вимогам чинного законодавства, а дії відповідача вчинені не відповідно до наданих йому повноважень.

Керуючись ст.ст. 2, 8, 19, 126 Конституції України, Законом України «Про оплату праці», Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р., ст.ст. 2, 8, 17, 18, 86, 99, 102, 158-163, 267 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті щомісячного довічного утримання у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Визнати протиправними дії Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови ОСОБА_1 враховувати суми матеріальної допомоги на оздоровлення під час визначення їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Зобовязати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, починаючи з 24.05.2017 року призначити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з урахуванням суми матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Зобовязати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, починаючи з 24.05.2017 року виплатити ОСОБА_1 різницю розміру щомісячного довічного утримання судді у відставці з урахуванням фактично виплачених сум.

Зобов'язати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя надати ОСОБА_1 звіт про виконання цього судового рішення у місячний строк з моменту його набрання законної сили.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня отримання копії постанови суду.

Суддя Комунарського районного

суду м. Запоріжжя А.Г. Ярошенко