Справа № 826/3821/16
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
826/3821/16 Головуючий у 1-й інстанції Мазур А. С.
Суддя-доповідач Беспалов О.О.
05 жовтня 2017 року м. Київ
Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, третя особа без самостійних вимог на предмет спору, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити дії задоволено.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 липня 2017 року скасовано.
Прийнято нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.
Вважаю, що у даній справі Київський апеляційний адміністративний суд дійшов помилкових висновків з огляду на наступне.
У розглядуваній справі єдиною підставою, з якої позивача не визнано особою, яка набула право на відшкодування коштів за рахунок Фонду та не було включено до відповідного переліку, є визнання укладеного між позивачем і Банком договору банківського вкладу (депозиту) нікчемним саме з підстав, визначених пунктом 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Відповідно, приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд фактично визнав правомірними такі дії та висновки Уповноваженої особи Фонду.
Зокрема, суд апеляційної інстанції виходив з того, що кошти на вкладний (депозитний) рахунок ОСОБА_3 перераховано з рахунку іншої фізичної особи - ОСОБА_4, що суперечить вимогам Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 р. № 492.
За висновком апеляційного суду, умови, які суперечать вказаній Інструкції, та дозволяють зарахування на депозит вкладника коштів, що є власністю третіх осіб, є безумовною перевагою перед іншими особами, що вносять власні кошти на депозит зі своїх рахунків або готівкою в касу банку.
З цього приводу вважаю необхідним зазначити, що дійсно, відступлення від правил, встановлених внутрішніми документами банку, за відсутності для цього законних підстав, може за певних обставин свідчити про непередбачені переваги для окремого клієнта (вкладника).
Разом з тим «надання переваг» як наслідок відступлення від встановленого на рівні підзаконного акту порядку зарахування коштів на депозитний рахунок фізичної особи і «укладення банком правочину з метою надання окремим кредиторам переваг» є абсолютно різними за своїм юридичним змістом складами.
На мою думку, неприпустимим є розширення нормативного змісту правової норми з метою застосування передбачених нею юридичних наслідків на відповідні правовідносини, особливо, якщо наслідком цього є позбавлення особи права мирно володіти належним їй майном.
За таких обставин, посилання відповідача на те, що зарахування на вкладний (депозитний) рахунок фізичної особи (вкладника) коштів від третьої особи (не сторони за договором банківського вкладу (депозиту), як і зміна типових умов договору банківського вкладу суперечить законодавству і внутрішнім документам Банку, зокрема положенням пункту 10.1 Інструкції, а також пункту 5.11 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у АТ «Дельта Банк», затверджених Радою Директорів 20 березня 2013 року, у даному випадку не заслуговують на увагу, оскільки такі порушення не охоплюються диспозицією п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону 4452-VI, так як самі по собі не свідчать про укладення Банком правочину з метою надання переваг окремим кредиторам, і, відповідно, не можуть мати передбачених цією нормою правових наслідків.
При цьому, звертаю увагу на те, що для застосування п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону 4452-VI, мета надання переваг (пільг) окремим кредиторам повинна існувати під час укладення правочину, і саме відповідач, як суб'єкт, уповноважений приймати рішення, на підставі якого фізична особа фактично позбавляється права мирно володіти належним їй майном, зобов'язаний беззаперечно довести існування такої мети на момент укладення правочину, як того вимагають положення ч. 2 ст. 71 КАС України.
Крім того, відповідно до ст. 1062 Цивільного кодексу України на рахунок за банківським вкладом зараховуються грошові кошти, які надійшли до банку на ім'я вкладника від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. При цьому вважається, що вкладник погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про рахунок за вкладом.
У даному випадку, в обґрунтування своїх доводів щодо наявності передбачених п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону 4452-VI підстав для визнання правочину нікчемним, відповідач зазначив, що в даному випадку кредитором, який отримує відповідні переваги міг стати не позивач, а ОСОБА_4, який за допомогою здійснення платежів на користь позивача та подальшого отримання позивачем відшкодування за рахунок гарантованої суми, міг отримати в подальшому суму більшу, ніж гарантована Законом 4452-VI.
У даному випадку, наведені доводи мають характер припущень, оскільки не підтверджені жодними належними і допустимими доказами.
З урахуванням викладеного, вважаю, що у межах спірних правовідносин відповідачем не доведено існування підстав, передбачених п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону 4452-VI, для віднесення спірного правочину до нікчемних. Відповідачем також не надано доказів, які б свідчили, що зазначений правочин є таким, що порушує публічний порядок чи спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.
За таких обставин, на мою думку, твердження уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" щодо нікчемності договору банківського вкладу є припущенням, яке не доведено належними доказами у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч.3 ст.25 КАС України, суддя, не згідний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Цей документ не оголошується в судовому засіданні, приєднується до справи і є відкритим для ознайомлення.
Користуючись таким правом, не погоджуюся з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2017 року у зв'язку з недотриманням при її прийнятті принципів законності та рівності вкладників банку перед законом.
Суддя Київського апеляційного
адміністративного суду О.А. Губська