Справа № 815/5761/16
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/5761/16

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1,
судді ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління ДМС України в Херсонській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі за позовом Громадянки ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_7 Ха до Управління ДМС України в Херсонській області, Головного управління ДМС України в Одеській області, про скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року Громадянка ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 ОСОБА_7 Ха (надалі позивач) звернулась до суду з позовом до Управління ДМС України в Херсонській області (надалі відповідач-1, ДМС в Херсонській області), Головного управління ДМС України в Одеській області (надалі відповідач-2, ГУ ДМС в Одеській області), в якому просила скасувати рішення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 07.09.2007 року серії ХС №042996 та зобовязати поновити посвідку на постійне місце проживання в Україні.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що оскаржуване рішення є противоправним, незаконним і необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи і законні інтереси позивача як іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2017 року позов задоволено частково - скасовано рішення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 07.09.2007 року серії ХС №042996, а в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, ДМС в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2004 року ОСОБА_6 ОСОБА_7 Ха, ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно з рішенням ВГІРФО УМВС України в Херсонській області було документовано посвідкою на постійне місце проживання в Україні серії ХС №042996, термін дії «безстроково». До зазначеної посвідки були внесені відомості про дитину, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 та відмітку про реєстрацію місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3/4. кв.2-1, 2-6, 2-7.

Дозвіл на імміграцію позивач отримала на підставі п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-111, відповідно до якого вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україні іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну за Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР «Про направлення і прийняття вєтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємствах і в організації СРСР» від 02.04.1981 року.

Наведені підстави для набуття права на імміграцію підтверджується Довідкою ЗАТ «Хімпобутсервіс» №237 від 15.10.2012 року, згідно з якою ОСОБА_8 ОСОБА_7 Ха, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 22.08.1988 року працювала учнем перемотувальника нитки текстильного цеху №1 у Черкаському виробничому обєднанні «Хімволокно», правонаступникам якого є ЗАТ «Хімпобутсервіс».

13.05.1992 року позивач була звільнена у звязку з закінченням терміну перебування в Черкаському виробничому обєднанні «Хімволокно» за ст.38 КЗпП України.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області у справі №2о-165/09 від 17.08.2009 року було встановлено факт проживання позивача на території України з 15.05.1988 року по 13.05.1992 року.

03.09.2009 року ВГІРФО УМВС України в Херсонській області на підставі ч.1 ст.8 Закону України «Про громадянство України» прийнято рішення щодо набуття ОСОБА_8 ОСОБА_7 Ха, ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянства України (Довідка №334/09 УМВС України в Херсонській області від 03.09.2009 року).

08.09.2009 року позивач отримала Паспорт громадянина України, серії МР №296585, виданий Голопристанським РВ УМВС України в Херсонській області.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 16.02.2011 року, рішення Голопристанського районного суду Херсонської області у справі №2о-165/09 від 17.08.2009 року скасовано та прийняте нове, яким у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України відмовлено.

В подальшому ГУ ДМС в Одеській області було вилучено у позивача паспорт громадянина України.

07.09.2009 року рішенням УМВС України в Херсонській області, відповідно до ч.2 ст.14 Закону України «Про громадянство України», набув громадянства України син позивача ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, вказана частина передбачає, що дитина, яка є особою без громадянства, один з батьків якої є громадянином України, а другий є іноземцем, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України.

В даному випадку один з батьків громадянин України на момент звернення за наданням громадянства дитині була мати - ОСОБА_8 ОСОБА_7 Ха. Адже, чоловік позивача ОСОБА_9 Зионг, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянин СРВ був документований Посвідкою на постійне місце проживання серії ОД №6411 від 25.12.2008 року.

Крім дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є громадянином України в позивача є друга дитина - ОСОБА_9 Тунг, ІНФОРМАЦІЯ_5, яка народжена в Україні в м. Житомирі та яка до виповнення їй 18-річного віку мала підстави для отримання дозволу на імміграцію відповідно Закону України «Про імміграцію» за територіальним походженням.

01.09.2016 року позивач звернулась поштою до Управління ДМС України в Херсонської області з заявою про поновлення посвідки на постійне місце проживання в Україні, яка втратила чинність у звязку з реєстрацією Позивачки громадянином України.

14.09.2016 року позивач отримала Лист ДМС в Херсонської області №1/3-16071 від 07.09.2016 року, яким її було повідомлено, що рішенням ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 07.09.2007 року було скасовано її посвідку на постійне місце проживання в Україні серії ХС №042996, у звязку з порушенням терміну звернення із заявою про оформлення посвідки на постійне місце проживання.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення від 07.09.2007 року є неправомірним, а тому підлягає скасуванню. Також суд зазначив, що позивач не зверталась до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про поновлення посвідки на постійне місце проживання в Україні та не отримувала відповідної відмови, що унеможливлює зобовязання останнього поновити таку посвідку.

Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно до п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_6 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Обов'язковою умовою набуття дозволу на імміграцію до України за вищенаведеною нормою є необхідність звернення з відповідною заявою протягом шести місяців з дня набрання чинності вищенаведеним Законом.

Так, як вказувалось вище, позивач звернулася із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні та 30.01.2004 року позивача згідно з рішенням ВГІРФО УМВС України в Херсонській області було документовано посвідкою на постійне місце проживання в Україні серії ХС №042996.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Отже, Закон України «Про імміграцію» визначає поняття імміграції та, відповідно, іммігрантів, а статті 4, 9, 11 цього Закону визначають для них підстави, порядок надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання.

Статтями 12, 13 Закону України «Про імміграцію» визначені підстави для скасування дозволу на імміграцію та вилучення посвідки на постійне проживання.

Згідно вимог зазначених статей цього Закону, дозвіл на імміграцію може бути скасований, а видана на підставі такого дозволу посвідка на постійне проживання в Україні вилучена, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення від 07.09.2016 року, воно викладене у формі Постанови про скасування дозволу на імміграцію в Україну, підписане начальником ВГІРФО УМВС України в Херсонській області та затверджене начальником УМВС України в Херсонській області 07.09.2007 року та обґрунтовується з посиланням на те, що в порушення абзацу 4 п.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», тобто у звязку із порушенням позивачем визначеним цією нормою шестимісячного терміну звернення із заявою про оформлення посвідки на постійне місце проживання.

В той же час, спірне рішення не містить посилань на наявність обставин для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, передбачених ст.12 Закону України «Про імміграцію».

В ході розгляду даної справи суду не надано доказів, які б свідчили про наявність передбачених ст.12 Закону України «Про імміграцію» підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, та не наведено іншого Закону України, який би передбачав такі наслідки за таких обставин.

Також з матеріалів справи вбачається, що подані позивачем із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні документи не містять недостовірних відомостей та не є підробленими.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з боку позивача порушення законодавства про імміграцію відсутні, а фактично порушення допущені державним органом, який прийняв рішення за спливом встановленого Законом строку.

Колегія суддів також вважає правильним викладені в постанові суду першої інстанції посилання на правові позиції Європейського суду з прав людини у справі стосовно дотримання органами державної влади в своїй діяльності принцип юридичної визначеності, а також необхідності доведення Легітимної мети у втручанні державними органами в права та інтереси особи.

Додатково колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 року «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є гарантією стабільності суспільних відносин, яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов'язок виправити свої помилки.

Виходячи з цього, прийняте ВГІРФО УМВС України в Херсонській області 07 вересня 2007 року рішення про скасування дозволу на імміграцію не можна вважати таким, що прийнято у відповідності до вимог законодавства, своєчасно та пропорційно, тобто з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Також слід погодитися і з думкою суду першої інстанції стосовно того, що спірне рішення порушує не лише права позивача, але й права та інтереси його дитини, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного із них та на піклування батьків.

Згідно ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини: "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання" (постанова по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael vs. United Kingdom) від 24.02.1995 року, Series A, №307, р.55, §86).

Постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобовязання ГУ ДМС в Одеській області поновити посвідку на постійне місце проживання в Україні, позивачем не оскаржувалась, і в апеляційній скарзі Управління ДМС України в Херсонській області також не наведено доводів неправомірності рішення суду першої інстнціїї в цій частині.

Враховуючи визначені ст.195 КАС України межі перегляду судом апеляційної інстанції, постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобовязання ГУ ДМС в Одеській області поновити посвідку на постійне місце проживання апеляційному перегляду не підлягає.

Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне внести уточнення до резолютивної частини постанови суду першої інстанції у звязку з тим, що по-перше, спірне рішення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 07.09.2007 року викладене у формі Постанови про скасування дозволу на імміграцію, в звязку з чим підлягає скасуванню саме це рішення, а по-друге, ця постанова не має таких реквізитів як серія ХС та номер 042996. Під такою серією та номером є видана позивачу посвідка на постійне місце проживання в Україні.

Відповідно до п.10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» визнаючи протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремі положення, суд повинен зазначити дату, номер рішення, найменування органу, котрий видав рішення або його окремі пункт, абзац, частину, які визнано протиправними.

Таким чином, абзац другий резолютивної частини постанови суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.195, ст.196, п.2 ч.1 ст.198, ст.201, ч.2 ст.205, ст.207, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління ДМС України в Херсонській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року змінити, виклавши абзац 2 резолютивної частини цієї постанови наступним чином:

«Скасувати рішення ВГІРФО УМВС України в Херсонській області від 07 вересня 2007 року у формі Постанови про скасування дозволу на імміграцію», яким громадянці ОСОБА_6 ОСОБА_7 Ха, ІНФОРМАЦІЯ_1 скасований дозвіл на імміграцію та вилучено посвідку на постійне місце проживання на території України серії ХС № 042996 від 30.01.2004 року».

В іншій частині постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 06 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя:ОСОБА_1
Суддя: Суддя: ОСОБА_3 ОСОБА_2