Справа № 815/4387/17
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4387/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Самойлюк Г.П., суддів: Вовченко О.А., Харченко Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Аюб, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_3 ОСОБА_5, ОСОБА_3 ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 05-17 від 10.01.2017 р., зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 Аюб, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_3 ОСОБА_5, ОСОБА_3 ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 05-17 від 10.01.2017 р., яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 Аюб біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, є неправомірним та необґрунтованим в звязку з тим, що країною походження позивача є ОСОБА_1, однак остання не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки має побоювання зазнати утисків, які можуть очікувати її на Батьківщині. Позивач до виїзду з країни походження мешкала в м. Кабул, на час проживання в ОСОБА_1 зазнала переслідувань з боку угрупування Талібан в звязку з діяльністю чоловіка. На думку позивача, ситуація у країні її громадянської належності є доказом того, що вона має обґрунтовані субєктивні побоювання стати жертвою переслідування. Відтак, позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню рішення Державної міграційної служби України № 05-17 від 10.01.2017 р., оскільки останнє, на її думку, прийнято без урахування та дослідження всіх обставин.

Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти адміністративного позову (а.с. 20-31), в яких останній просив відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Також відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Так, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що інформація про ситуацію в ОСОБА_1 є загальновідомим фактом, наразі м. Кабул є відносно безпечним, представниками державної влади вживаються заходи щодо нейтралізації діяльності терористичних угрупувань, а також щодо покращення ситуації з забезпечення житлом мешканців м. Кабул. Також зазначено, що шукачі захисту поступово повертаються до ОСОБА_1 та мають можливість отримати допомогу від гуманітарних організацій. Проте, на думку відповідача, згідно п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем, а спроба легалізації на території України шляхом подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні, є зловживанням процедурою.

Позивач до судового засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином та завчасно. Від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 27502/17 від 05.10.2017р.), в якому останній просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача у судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях проти адміністративного позову, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у звязку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених ст.128 КАС України, відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

02.02.2016 р. позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 84-86).

Згідно наказу заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 35 від 22.02.2016 р., відповідно до ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Аюб (а.с. 154).

15.12.2016 р. за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2016OD0017) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Аюб та її малолітнім дітям ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_3 ОСОБА_5, ОСОБА_3 ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_6 як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні (а.с. 44-67).

Рішенням Державної міграційної служби України № 05-17 від 10.01.2017 р., з посиланням на ст. 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Аюб та її малолітнім дітям ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_3 ОСОБА_5, ОСОБА_3 Суд жад ОСОБА_5, ОСОБА_7 ОСОБА_5 як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відсутні (а.с. 43).

22.08.2017 р. позивачем отримано повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 44 від 10.03.2017 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Аюб та її неповнолітнім дітям ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_3 ОСОБА_5, ОСОБА_3 ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_6 (а.с. 40).

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України № 05-17 від 10.01.2017 р., позивач звернулась до суду з метою його оскарження.

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 06.02.2016р. (справа № 2016OD00017), гр. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Аюб, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать жіноча, місце народження: м. Кабул (ОСОБА_1); громадянка ОСОБА_1, за національністю таджик, віросповідання мусульманка (суніт); рідна мова дарі, іншими мовами не володіє; має початкову освіту (6 класів), яку здобула на території ОСОБА_1 (1992-1998 рр.); позивач ніколи не працювала; заміжня за громадянином ОСОБА_3 ОСОБА_8 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, який прибув на територію України раніше дружини та у 2015 році звернувся із заявою про міжнародний захист, у задоволенні якої органом міграційної служби було відмовлено; позивач є законним представником чотирьох неповнолітніх дітей (синів), які прибули до України разом з матірю: ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_3 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_3 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_7 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 103-106).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вибула з країни походження 04.05.2015 р. автомобілем, прямувала з м. Кабул (ОСОБА_3) до м. Пешевар (Пакистан) з метою отримання візи, мешкала в м. Ісламабад, а 08.05.2015р. повернулась до ОСОБА_3 з оформленою візою. До України позивач разом з чотирма неповнолітніми дітьми вибула 12.06.2015р. авіарейсом Кабул Дубай - Одеса. До України потрапила 13.06.2015р. на підставі національного паспорта № 167744 та візи типу С № Y063783303, прямувала через ОАЕ, де перебувала декілька годин. В інших країнах за наданням притулку або за наданням статусу біженця не зверталась, оскільки прямувала саме до України з метою відвідати чоловіка.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту .

Виходячи із змісту ч. 5 ст. 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_10 України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_10 України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його не бажанням повернутись на Батьківщину, позивачем не надано, та пояснень, що заслуговують на увагу, не наведено.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_10 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не було надано жодних доказів ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Під час співбесід позивач не зазначила конкретних фактів, усних тверджень, не надала документальних доказів, які б підтверджували обставини існування загрози її життю чи життю її неповнолітніх дітей, їхній безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Не зазначено також обставин, що свідчили б про можливість застосування до неї чи її дітей, близьких родичів насилля.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що позивач ніколи не зазнавала особистих погроз чи переслідувань під час проживання в ОСОБА_3, а після відїзду чоловіка до України вела звичний спосіб життя, безперешкодно відвідуючи магазини, лікарні, мала доступ до базових мереж комунікації, телебачення, Інтернету тощо (а.с. 163). Зазначене спростовує твердження позивача про ймовірну небезпеку, що може очікувати на неї у разі повернення на Батьківщину.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та при проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання їй та її неповнолітнім дітям статусу біженця є необґрунтованими.

Щодо причин виїзду з країни громадянської належності позивач під час анкетування повідомила, що у 2015 р. вона вибула з ОСОБА_3 до України до свого чоловіка, який перебував на території України (а.с. 106; 164).

У заяві про надання захисту від 02.02.2016р. позивач вказала також причиною виїзду з країни громадянської належності тимчасову ситуацію у країні (а.с. 85).

Під час співбесіди позивач повідомила органу міграційної служби, що при оформленні візи до України вона вказувала причиною свого виїзду до України бажання відвідати чоловіка (а.с. 164), не повязуючи її з можливими загрозами чи переслідуваннями на Батьківщині. При цьому, позивач не змогла повідомити причину виїзду до України її чоловіка гр. ОСОБА_3 ОСОБА_8 ОСОБА_9 (а.с. 162).

Відповідачем під час розгляду заяви позивача було встановлено та не спростовувалось позивачем, що чоловік позивача гр. ОСОБА_3 ОСОБА_8 ОСОБА_9 прибув до України через економічні мотиви, планував розпочати бізнес на території нашої країни.

Позивач до органу міграційної служби не надала жодних документів, які б підтверджували сімейний зв'язок з гр. ОСОБА_3 ОСОБА_8 ОСОБА_9, зазначивши під час співбесіди, що документи про укладення шлюбу відсутні (а.с. 162).

ОСОБА_6 встановлено, що гр. ОСОБА_3 ОСОБА_8 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 прибув до України у 2015р., 05.03.2015р. звернувся до органу міграційної служби із заявою про надання міжнародного захисту, за результатами розгляду якої рішенням Державної міграційної служби України № 414-15 від 30.07.2015р. останньому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що було оскаржено до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.11.2015р. у справі № 815/5979/15, яка набрала законної сили, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_11 ОСОБА_9 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 414-15 від 30.07.2015 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, та зобовязання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні.

Як встановлено під час розгляду заяви позивача органом міграційної служби та не заперечувалось і не спростовувалось належними та допустимими доказами позивачем, 23.08.2016р. у гр. ОСОБА_3 ОСОБА_8 ОСОБА_9 закінчився термін дії довідки про звернення за захистом та з вказаного періоду останній перебуває на території України нелегально.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, твердження позивача містять суттєві розбіжності, що супроводжується приховуванням важливих деталей та свідчить про необґрунтованість її заяви.

Так, позивачем надано різну інформацію щодо свого місця народження та подальшого місця проживання на території ОСОБА_3. Зокрема, під час анкетування та співбесід позивач стверджувала, що вона постійно проживала в м. Кабул (а.с. 103, 129, 162), а у паспортному документі місцем народження зазначено м. Парван (а.с. 170).

Вказаним розбіжностям позивач надала різні пояснення, вказавши під час співбесіди 22.02.2016р., що у м.Кабул є район Парван (а.с. 129), та зазначивши під час співбесіди 05.12.2016р., що вона народилась у м.Кабул та постійно мешкала у вказаному місті, однак родинні коріння з м. Парван, потім вказала, що взагалі не памятає звідки родом (а.с. 161).

У заяві про надання міжнародного захисту позивач вказала, що вона родом із м. Кундуз (а.с. 84).

Таким чином, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв'язку з чим вїзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації, суд погоджується з висновком органу міграційної служби, що вказані обставини дозволяють вважати заяву позивача такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують те, що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець відповідно до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з країни громадянської належності, аніж про обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Звернення позивача за міжнародним захистом в України відбулося 02.02.2016р., незважаючи на те, що остання прибула на територію України 13.06.2015р., що свідчить про мету такого звернення - легалізацію свого перебування в Україні.

Щодо причин несвоєчасного звернення до органу міграційної служби позивач також надавала суперечливі твердження, спершу зазначивши, що своєчасно не звернулась із заявою про надання міжнародного захисту, оскільки на той період вирішувались проблеми її чоловіка (а.с. 129), згодом вказавши, що не володіла інформацією про існування міграційної служби, не мала відомостей про її місцезнаходження, можливість звернення тощо (а.с. 165).

Дослідивши надані учасниками докази в сукупності, суд дійшов висновку, що твердження позивача про переслідування з боку представників угрупування "Талібан" є необґрунтованими.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Останнє місце проживання позивача на Батьківщині перед виїздом в Україну - м. Кабул.

З огляду на встановлені судом факти, неправдоподібність наданої позивачем інформації про її переслідування та неможливість повернення до країни громадянської належності, судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав позивача. Тому підстав для надання позивачу додаткового захисту суд не вбачає.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині її особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Як було зазначено позивачем, в м. Кабул у неї залишились та мешкають на теперішній час близькі родичі (мати, татько, три сестри та четверо братів) (арк. 6 протоколу співбесіди від 05.12.2016р.) (а.с. 165), та останнім не Батьківщині не загрожує небезпека (арк. 5 протоколу співбесіди від 22.02.2016р.) (а.с. 131). Крім того, родичі чоловіка позивача також залишились у м.Кабул (арк. 7 протоколу співбесіди від 05.12.2016р.) (а.с. 166).

З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні її громадянської належності для неї не існує, проте вона бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим фактично і покинула країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця (як то переслідування, наявність небезпеки для життя в ОСОБА_3), що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивач є громадянкою ОСОБА_3, в матеріалах справи наявна копія національного паспорта (а.с. 170). Остання користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання нею паспорта, візи, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянкою якої є позивач, забезпечує її права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняла захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачем не обґрунтувано неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останння не навела фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді її заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказла, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу та її неповнолітнім дітям відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання їй статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Під час судового розгляду позивачем не надано доказів, які б спростовували висновки відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає безпідставним посилання позивача на ситуацію в країні походження, оскільки в даному випадку судом не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу та її неповнолітнім дітям відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з урахуванням матеріалів справи та встановлених в судовому засіданні обставин, судом оцінюється як обґрунтоване.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З урахуванням встановлених судом фактів, суд дійшов висновку, що відповідач діяв відповідно до Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийнявши рішення відповідно до повноважень, визначених вказаним Законом та з дотриманням процедури прийняття відповідних рішень.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що рішення № 05-17 від 10.01.2017 р. прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 128, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Аюб, що діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ОСОБА_4, ОСОБА_3 ОСОБА_5, ОСОБА_3 ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 05-17 від 10.01.2017 р., зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя: Г.П. Самойлюк

Суддя: О.А. Вовченко

Суддя: Ю.В. Харченко