Справа № 826/12632/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Львівські автобусні заводи”

до

Державної податкової інспекції у Солом’янському районі Головного управління ДФС у місті Києві

про

визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, податкової вимоги та рішення про опис майна у податкову заставу

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В судовому засіданні 12 червня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав; представник відповідача не прибув, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи, у зв’язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач не погоджується із вказаними вище податковим повідомленням-рішенням, податковою вимогою та рішенням про опис майна у податкову заставу у зв’язку із безпідставним нарахуванням відповідачем пені за порушення порядку розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, про які зазначено у акті перевірки від 02 серпня 2013 року №792/26-58-22-06-15/33894928, та, відповідно, застосування штрафних санкцій у зв’язку з цим.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить із наступних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що ДПІ у Солом’янському районі проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ “Львівські автобусні заводи” з питань дотримання вимог валютного законодавства по імпортним контрактам, за результатами якої складено акт №792/26-58-22-06-15-33894928 від 02 серпня 2013 року (далі по тексту – акт перевірки).

Проведеною перевіркою, на думку податкового органу, позивачем порушено вимоги статті 2 Закону України “Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті”, статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України “Про систему валютного регулювання і валютного контролю” у зв’язку з порушення термінів поставки товарів (послуг) за імпортними операціями та внаслідок невиконання вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна.

Також, 04 вересня 2013 року відповідачем було складено податкову вимогу №01-22, згідно якої позивач зобов’язаний сплатити податковий борг за грошовими зобов’язаннями на загальну суму 8 344 382,27 грн., а також прийнято рішення про опис майна у податкову заставу №39-22.

Не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, податковою вимогою та рішенням про опис майна у податкову заставу позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Зокрема, у вказаному рішенні апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, дійшов до висновку про правомірність нарахування контролюючим органом ТОВ “Львівській автобусні заводи” пені за господарськими операціями по деяким зовнішньоекономічним контрактам у загальній сумі 2 721 176,73 грн. та застосування штрафних санкцій за невиконання вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна.

Відтак, зазначеною вище постановою Київський апеляційний адміністративний суд, частково скасовуючи первинне податкове повідомлення-рішення №000022206 від 15 серпня 2013 року, у свою чергу встановив, що контролюючим органом правомірно визначено ТОВ “Львівські автобусні заводи” суму грошового зобов’язання по пені у сфері зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 2 721 176,43 грн. (8 341 362,27 грн. (зобов’язання, визначене первинним податковим повідомленням-рішенням №000022206 від 15 серпня 2013 року) - 5 620 185,84 грн. (сума, в частині якої вказане первинне рішення скасовано судом)).

В контексті наведеного слід зазначити, що відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов’язковими до виконання на всій території України.

Положеннями частин другої та третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанови суду в адміністративних справах, які набрали законної сили, є обов’язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов’язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною другою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

У справі “Пономарьов проти України” (заява №3236/03) Європейський Суд з прав людини зазначив наступне: “Суд нагадує, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata – принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов’язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення…”.

Таким чином, в будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів, чим і керується суд у даній справі.

З набранням законної сили постановою суду, грошові зобов’язання, визначені у первинному податковому повідомленні-рішенні №000022206 від 15 серпня 2013 року, у частині, що не визнані судом неправомірними, є узгодженими в силу положень пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України.

У той же час, в силу наведеного та вимог пункту 60.4 статті 60 Податкового кодексу України зумовлюється обов’язок контролюючого органу прийняти нові податкові повідомлення-рішення, які містять зменшену за рішенням суду суму податкових зобов’язань.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ДПІ у Солом’янському районі доведена правомірність та обґрунтованість прийняття спірних рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ “Львівські автобусні заводи” задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю “Львівські автобусні заводи” відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко