Справа № 826/1798/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

20 вересня 2017 року 09:10 справа №826/1798/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Київській області
провизнання протиправним та скасування наказу в частині, зобов'язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в Київській області), в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати наказ начальника головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 04 січня 2016 року №2-о в частині дати звільнення позивача з посади головного спеціаліста сектору з питань запобігання та виявлення корупції управління внутрішнього аудиту головного управління Пенсійного фонду України в Київській області з 04 січня 2016 року; 2) зобов'язати відповідача надати позивачу 16 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової щорічної відпустки з урахуванням стажу державної служби; 3) зобов'язати відповідача надати позивачу 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, передбаченої статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", статтею 162 Закону України "Про відпустки" як інваліду війни; 4) зобов'язати відповідача надати позивачу 14 робочих днів додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, передбаченої пунктом 22 статті 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1; 5) зобов'язати відповідача внести зміни до наказу від 04 січня 2016 року №2-0 щодо дати звільнення, вказавши датою звільнення позивача останній день відпустки; 6) зобов'язати відповідача внести зміни до запису №19 в трудовій книжці позивача щодо дати звільнення, вказавши датою звільнення останній день відпустки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 лютого 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/1798/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 26 грудня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи викладене, суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Наказом начальника головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 04 січня 2016 року №2-о позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору з питань запобігання та виявлення корупції управління внутрішнього аудиту, з підстав передбачених Законом України "Про очищення влади" пунктом 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Позивач вважає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу порушено порядок звільнення позивача, що призвело до порушення права позивача на отримання відпустки у разі звільнення, відновити яке позивач може лише в судовому порядку.

Відповідач проти позову заперечив, посилаючись на те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області не мало законних підстав надавати позивачу відпустку з 04 січня 2016 року.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Матеріали справи підтверджують, що наказом начальника головного управління Пенсійного фонду України у Київській області "Про призначення на посаду" від 22 червня 2012 року №197-о ОСОБА_1 призначений на посаду головного спеціаліста сектору з питань запобігання та виявлення корупції з 10 рангом державного службовця, присвоєним за попереднім місцем роботи, VI категорія посад.

Наказом начальника Головного Управління Пенсійного фонду України у Київській області "Про призначення ОСОБА_1." від 30 липня 2015 року №163-о позивача призначено на посаду головного спеціаліста сектору з питань запобігання та виявлення корупції управління внутрішнього аудиту головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, увільнивши з посади головного спеціаліста сектору з питань запобігання та виявлення корупції.

Наказом начальника головного управління Пенсійного фонду України у Київській області "Про звільнення ОСОБА_1." від 04 січня 2016 року №2-о позивача звільнено з посади головного спеціаліста сектору з питань запобігання та виявлення корупції управління внутрішнього аудиту, з підстав передбачених Законом України "Про очищення влади" пункт 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України на підставі заяви ОСОБА_1

Наказом від 04 січня 2016 року №2-о наказано також виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за частину основної щорічної відпустки тривалістю 16 календарних днів за період роботи з 22 червня 2015 року по 04 січня 2016 року та грошову компенсацію за додаткову оплачувану відпустку з урахуванням стажу державної служби тривалістю 15 календарних днів за період роботи з 22 жовтня 2015 року по 04 січня 2016 року.

Наказ відповідача від 04 січня 2016 року №2-о містить власноручний напис позивача про те, що він ознайомлений з наказом та не згоден з ним у зв'язку з порушенням положення статті 3 Закону України "Про відпустки".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 грудня 2015 року під час перебування у відпустці позивачем подано за місцем роботи заяву, якою відповідно до статті 4 Закону України "Про очищення влади" він повідомив про те, що до нього застосовується заборона, передбачена статтею 1 Закону України "Про очищення влади", у зв'язку з чим він підлягає звільненню.

Заява позивача від 07 грудня 2015 року в матеріалах справи відсутня, проте, листом від 26 січня 2016 року №471/08 відповідач підтвердив, що у відповідності до Закону України "Про очищення влади" 07 грудня 2015 року позивачем подано заяву про те, що до нього застосовується заборона визначена частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

31 грудня 2015 року позивач після відпустки приступив до виконання своїх службових обов'язків.

Як стверджує позивач, перебуваючи на роботі 04 січня 2016 року о 16 годині 30 хвилин він подав своєму безпосередньому керівникові завідувачу сектором з питань запобігання та виявлення корупції ОСОБА_2 заяву про те, що позивач бажає використати відпустки при звільненні відповідно до статті 3 Закону України "Про відпустки".

Заява позивача від 04 січня 2016 року до суду не надана та в матеріалах справи відсутня, проте у письмових запереченнях на адміністративний позов від 22 березня 2016 року відповідач підтвердив, що 04 січня 2016 року перебуваючи на робочому місці, о 16 годині 30 хвилин позивач надав заяву про надання відпустки тривалістю 44 календарних дні з 04 січня 2016 року.

У письмових запереченнях на адміністративний позов відповідач також зазначає, що заяву про надання відпустки позивач до загального відділу або приймальні керівника не надав, а розглядом заяви позивача про відпустку займалась начальник відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи.

Отже, відповідач не заперечує факт подання позивачем 04 січня 2016 року заяви про надання відпустки при звільненні.

Відповідно до частини третьої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом. Якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Результати розгляду заяви про надання відпустки при звільненні від 04 січня 2016 року позивачеві 04 січня 2016 року не повідомлені. Докази надання позивачеві 04 січня 2016 року обґрунтованої відповіді та пояснення на заяву про надання відпустки при звільненні від 04 січня 2016 року до суду не надано та в матеріалах справи відсутні.

Матеріали справи підтверджують, що 05 січня 2016 року позивач також виконував свої службові обов'язки, а саме, 05 січня 2016 року ОСОБА_1 отримав у Обласній спеціалізованій МСЕК, фтізіопульманологічній міжрайонній МСЕК та інших спеціалізованих комісіях документи суворої звітності - довідки про надання інвалідності особам пенсійного віку, які проживають на території Київської області, що підтверджується копіями журналів передачі документів суворої звітності до органів ПФУ, а також листами Міжрайонної фтізіопульмонологічної медико-соціальної експертної комісії від 13 квітня 2016 року №399, Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 від 22 квітня 2016 року №78/8, Обласної медико-соціальної експертної комісії №2 від 14 квітня 2016 року №7, Спеціалізованої кардіо-офтальмологічної МСЕК від 20 квітня 2016 року №571, Обласної спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії від 20 квітня 2016 року №14.

У перелічених листах зазначено, що ОСОБА_1, працівник головного управління Пенсійного фонду України у Київській області отримував 05 січня 2016 року у вищезазначених установах виписки з актів огляду.

Окрім того, у листах експертних комісій зазначено, що повідомлення від Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про припинення повноважень ОСОБА_1 до вищезазначених закладів станом на момент підписання листів не надходили.

05 січня 2016 року позивачеві видано листок непрацездатності серії АГЧ №662461, відповідно до якого ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 05 січня 2016 року по 10 січня 2016 року та мав стати до роботи 15 січня 2016 року.

Як стверджує позивач, 15 січня 2016 року після виходу з лікарняного йому вручено наказ про звільнення від 04 січня 2016 року №2-о та трудову книжку.

Результати розгляду заяви про надання відпустки при звільненні від 04 січня 2016 року позивачеві 15 січня 2016 року не повідомлені, відпустка при звільненні не надана.

Докази надання позивачеві 15 січня 2016 року обґрунтованої відповіді та пояснення на заяву про надання відпустки при звільненні від 04 січня 2016 року до суду не надано та в матеріалах справи відсутні.

Як зазначалося вище, наказ відповідача від 04 січня 2016 року №2-о містить власноручний напис позивача про те, що він ознайомлений з наказом та не згоден з ним у зв'язку з порушенням положення статті 3 Закону України "Про відпустки".

На наказі від 04 січня 2016 року №2-о відсутня дата ознайомлення позивача з вищезазначеним наказом, проте, докази того, що позивач ознайомлений з наказом від 04 січня 2016 року №2-о до 15 січня 2016 року матеріали справи не містять та до суду не надано.

Актом від 04 січня 2016 року, складеним начальником відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, начальником управління внутрішнього аудиту та головним спеціалістом відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи, вищезазначені посадові особи відповідача засвідчили, що начальник відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи головного управління Пенсійного фонду України у Київській області ОСОБА_3 04 січня 2016 року о 11 годині 30 хвилин ознайомила позивача про те, що відповідно до поданої ним заяви його буде звільнено з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".

Актом від 06 січня 2016 року, складеним начальником відділу персоналу та організаційно-інформаційної роботи головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, заступником начальника юридичного відділу та завідувачем сектору з питань запобігання та виявлення корупції управління внутрішнього аудиту, вищезазначені посадові особи відповідача засвідчили, що 06 січня 2016 року о 12 годині 30 хвилин завідувач сектору з питань запобігання та виявлення корупції управління внутрішнього аудиту ОСОБА_2 зателефонував позивачу з повідомленням про звільнення згідно наказу від 04 січня 2016 року №2-о та проінформував про необхідність отримання трудової книжки.

Акти від 04 січня 2016 року та від 06 січня 2016 року не містять посилання на те, що позивача ознайомлено з наказом від 04 січня 2016 року №2-о та дату такого ознайомлення.

Відповідно до частин першої та другої статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Таким чином, відповідачем порушено порядок звільнення, а саме, не видано позивачеві 04 січня 2016 року трудову книжку та копію наказу про звільнення.

Стосовно порушення відповідачем вимог законодавства про відпустки при звільненні позивача необхідно зазначити наступне.

Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, встановлює Закон України "Про відпустки".

Відповідно до частин першої та третьої статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Згідно частини першої статті 3 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Частинами першою та четвертою статті 24 Закону України "Про відпустки" встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Аналогічні положення містяться у статті 83 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, саме працівник при звільненні вправі висловити бажання отримати невикористану відпустку або отримати грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Статтею 3 Закону України "Про відпустки" передбачений обов'язок роботодавця надати працівникові відпустки при звільненні за його бажанням та визначено чіткий механізм визначення дати звільнення при наданні працівникові відпустки при звільненні, а саме передбачено, що днем звільнення буде останній день відпустки.

Посилання відповідача на неможливість надання відпустки позивачеві через відсутність графіка відпусток на 2016 рік та неможливість оплати відпустки за три дні до запланованої дати початку відпустки до уваги не приймаються, оскільки законодавством передбачений обов'язок відповідача надати відпустку при звільненні, технічні проблеми надання такої відпустки не можуть слугувати підставою відмови у наданні відпустки при звільненні та порушенні статті 3 Закону України "Про відпустки".

З огляду на вищевикладене Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що не надання позивачеві при звільненні невикористаних відпусток на підставі заяви позивача від 04 січня 2016 року та не зазначення днем звільнення останній день відпустки є порушенням гарантованих законодавством прав позивача та, як наслідок, порушенням порядку звільнення ОСОБА_1, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно тривалості відпусток, які мають бути надані позивачу, необхідно зазначити наступне.

Наказом від 04 січня 2016 року №2-о наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за частину основної щорічної відпустки тривалістю 16 календарних днів за період роботи з 22 червня 2015 року по 04 січня 2016 року та грошову компенсацію за додаткову оплачувану відпустку з урахуванням стажу державної служби тривалістю 15 календарних днів за період роботи з 22 жовтня 2015 року по 04 січня 2016 року.

Отже, тривалість основної щорічної відпустки та додаткової оплачуваної відпустки з урахуванням стажу державної служби відповідачем не заперечується.

Як свідчать матеріали справи, позивач є особою, яка постраждала внаслідок чорнобильської катастрофи категорії 1, що підтверджується вкладкою до посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи серії А №105712 від 17 березня 2000 року, та вкладкою до посвідчення від 13 травня 2005 року №164783.

Окрім того, позивач є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням від 21 квітня 2005 року серії Є №031242.

Відповідно до статті 74 Кодексу законів про працю України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно статті 772 Кодексу законів про працю України учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Аналогічне положення міститься у статті 162 Закону України "Про відпустки".

Згідно пункту 22 частини першої статті 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються, серед іншого, такі гарантовані державою компенсації та пільги: використання чергової відпустки у зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України "Про відпустки" щорічні додаткові відпустки за бажанням працівника можуть надаватись одночасно з щорічною основною відпусткою або окремо від неї.

Згідно частини дев'ятої статті 10 Закону України "Про відпустки" щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

З аналізу вищезазначених норм чинного законодавства, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про наявність правових підстав для надання позивачеві при звільненні відпусток зазначених ОСОБА_1 у позовній заяві та задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірності звільнення позивача 04 січня 2016 року та ненадання позивачеві відпустки при звільненні з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ начальника головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 04 січня 2016 року №2-о в частині дати звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста сектору з питань запобігання та виявлення корупції управління внутрішнього аудиту головного управління Пенсійного фонду України в Київській області з 04 січня 2016 року.

3. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області надати ОСОБА_1 16 календарних днів основної щорічної відпустки та 15 календарних днів додаткової щорічної відпустки з урахуванням стажу державної служби.

4. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області надати ОСОБА_1 14 календарних днів додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, передбаченої статтею 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", статтею 162 Закону України "Про відпустки" як інваліду війни.

5. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області надати ОСОБА_1 14 робочих днів додаткової відпустки із збереженням заробітної плати, передбаченої пунктом 22 статті 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.

6. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області внести зміни до наказу від 04 січня 2016 року №2-0 щодо дати звільнення ОСОБА_1, вказавши датою звільнення останній день відпустки.

7. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області внести зміни до запису №19 в трудовій книжці ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко