Справа № 804/4239/17
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 рокусправа № 804/4239/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Іванова С.М. Панченко О.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року в адміністративній справі № 804/4239/17 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04 липня 2017 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної ОСОБА_2 України «Про державний бюджет України на 2017 рік»;

- стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену суддівську винагороду: за січень 2017 року в сумі 16000,00 грн., за лютий 2017 року в сумі 16000,00 грн., за березень 2017 року в сумі 16000,00 грн., за квітень 2017 року в сумі 16000,00 грн., за травень 2017 року в сумі 16000,00 грн., за червень 2017 року в сумі 16000,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач є суддею Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Згідно з ОСОБА_2 України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. № 1402-VІІІ суддівська винагорода регулюється цим ОСОБА_2 і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Перехідними положеннями вказаного ОСОБА_2 встановлено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень ОСОБА_2 України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до ч. 3 ст. 133 ОСОБА_2 України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. № 2453-VІ посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Статтею 8 ОСОБА_2 України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено у 2017 р. мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200,00 грн. При цьому, відповідачем неправомірно здійснюється нарахування позивачу суддівської винагороди за січень-червень 2017 р. з застосуванням розрахункової величини - прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений у розмірі 1600 грн.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року в адміністративній справі № 804/4239/17 у задоволені позову відмовлено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що оскільки позивач не проходив кваліфікаційне оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді, посадовий оклад позивача з 01.01.2017 р., як судді місцевого загального суду, має становити 16 000,00 грн. Таким чином, дії відповідача щодо виплати позивачу з 01.01.2017р. суддівської винагороди, виходячи з розміру посадового окладу відповідають вимогам закону.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що згідно з ч. 2 ст. 135 ОСОБА_2 України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VІІІ суддівська винагорода регулюється цим ОСОБА_2 та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 8 ОСОБА_2 України «Про Державний бюджет на 2017 рік» у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі: з 1 січня складає 3200 грн.

Отже розмір суддівської винагороди повинен дорівнювати 32000 грн. виходячи з розрахунку (10 х 3200 грн.).

Крім того, відповідно до правової позиції ЄСПЛу справі «Кечко проти України» органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

ОСОБА_2 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VІІІ (далі Закон № 1774-VІІІ) в аспекті зясування можливості їх застосування до спірних відносин, що розглядаються судом, не відповідають принципу якості закону.

Згідно з запереченнями на апеляційну скаргу відповідач посилаючись на законність рішення суду першої інстанції просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, постанову суд першої інстанції залишити без змін.

Зазначає про необхідність врахування при виплаті суддівської винагороди суддям розміру фонду оплати праці.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що Указом Президента України «Про призначення суддів» № 193/2012 р. від 12.03.2012 р. позивача призначено на посаду судді Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області строком на п'ять років та на підставі Указу Президента України «Про переведення суддів» № 83/2015 від 14.02.2015р. переведено на роботу на посаді судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Наказом голови Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.02.2015р. № 10-к позивача зараховано до штату Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області на посаду судді цього ж суду.

Позивач не проходив кваліфікаційного оцінювання згідно з пунктом 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" ОСОБА_2 №1402-VIII на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді).

На час розгляду справи п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення ОСОБА_2 № 1774-VІІІ є чинним, не конституційним у встановленому законодавством порядку не визнавався.

При цьому, Закон № 1774-VІІІ не містить вказівки щодо не застосування п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення цього ОСОБА_2 до ОСОБА_2 України № 1402-VIII та № 2453-VI.

Отже враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що посадовий оклад позивача з 01.01.2017 р., як судді місцевого загального суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, має становити 16000,00 грн. Таким чином, дії відповідача щодо виплати позивачу з 01.01.2017р. суддівської винагороди, виходячи з розміру посадового окладу відповідають вимогам закону.

Правомірність бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної ОСОБА_2 України «Про державний бюджет України на 2017 рік» та стягнення невиплаченої суддівської винагороди є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесені оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 18-рп/2011 щодо офіційного тлумачення поняття "щомісячне довічне грошове утримання", що міститься у підпункті "е" пп. 165.1.1 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України, Конституційний Суд України вказав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини п'ята, шоста статті 47 ОСОБА_2 № 2453-VІ).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 № 3-рп/2012).

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначено положеннями ОСОБА_2 № 1402-VIII від 2 червня 2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 135 ОСОБА_2 № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим ОСОБА_2 та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 ОСОБА_2 № 1402-VIII (в редакції чинній з 01.01.2017) встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно з п. 24 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" ОСОБА_2 № 1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 01.01.2017 для судді місцевого суду - 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас, абз.1 п. 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" ОСОБА_2 № 1402-VIII встановлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим ОСОБА_2, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим ОСОБА_2.

При цьому, п. 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" ОСОБА_2 № 1402-VIII визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень ОСОБА_2 № 2453-VI.

Згідно з ч.3 ст. 133 ОСОБА_2 № 2453-VI посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

З аналізу вищезазначених норм чинного законодавства вбачається, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання, визначається відповідно до розміру, встановленого ч.3 ст. 133 ОСОБА_2 № 2453-VI.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач обраний на посаду судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області та не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), що є підставою обрахунку його посадового окладу з огляду на розмір, визначений ч.3 ст. 133 ОСОБА_2 № 2453-VI.

Пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" ОСОБА_2 № 1774-VIII, який набирає чинності з 1 січня 2017 року, встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим ОСОБА_2 не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Тому положення абз.2 п. 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" ОСОБА_2 № 1774-VIII слід тлумачити так, що ним встановлено розмір мінімальної заробітної плати, а не розмір "розрахункової величини". Це положення не змінює ч.3 ст. 133 ОСОБА_2 "Про судоустрій і статус суддів" у частині визначення саме мінімальної заробітної плати як величини, на основі якої обчислюється суддівська винагорода. У зв'язку із цим, відсутні ознаки невідповідності цього положення ч.2 ст. 130 Конституції України.

Статтею 8 ОСОБА_2 України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 № 1801-VIII встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

Згідно із ст. 7 ОСОБА_2 України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600 грн.

Враховуючи викладене та аналізуючи зазначені положення колегія суддів вважає, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат у 2017 році у порівнянні із груднем 2016 року не зменшився, отже, втручання у розмір суддівської винагороди як гарантію незалежності суддів не відбулося.

Також колегія суддів вважає, що оскільки розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення суддівської винагороди визначається не ст. 133 ОСОБА_2 №2453, а законом про державний бюджет на відповідний рік, тому положення п. 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" ОСОБА_2 №1774-VIII слід вважати запровадженням змін (спеціального регулювання стосовно обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат) по відношенню до загального правового регулювання розміру мінімальної заробітної плати, встановленого ОСОБА_2 України "Про Державний бюджет України на 2017 рік". Відсутність змін до норми ч.3 ст. 133 ОСОБА_2 № 2453-VI не є перешкодою для застосування п. 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" ОСОБА_2 1774-VIII.

На теперішній час положення п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" ОСОБА_2 №1774-VIII не визнані неконституційними та приймаються судом до даних правовідносин.

Згідно зі статтею 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.

На сьогодні положення пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення ОСОБА_2 № 1774 не визнані неконституційними, також відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України.

Крім того, Закон № 1774-VІІ прийнятий пізніше у часі за норми статті 133 ОСОБА_2 № 2453-VІ, тому при подоланні колізій положень нормативно-правового(их) акту(ів) рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто, ОСОБА_2 № 1774-VІІ.

Про необхідність пріоритетного застосування положень ОСОБА_2 № 1774-VІІ додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у пункті 9 розділу II Прикінцеві та перехідні положення цього ОСОБА_2: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим ОСОБА_2 вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому ОСОБА_2.

Колегія суддів також звертає увагу, що у звязку з прийняттям ОСОБА_2 № 1774-VІІ не відбулось зменшення розміру суддівської винагороди, яку фактично отримував позивач до його ухвалення: з 1 грудня 2016 року розмір мінімальної заробітної плати становив 1600 гривень (абзац 2 статті 8 ОСОБА_2 України від 25.12.2015 № 928-VІІІ Про Державний бюджет України на 2016 рік), так само як і з 01.01.2017 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 гривень (абзац 4 статті 7 ОСОБА_2 України від 21.12.2016 року № 1801-VІІІ Про Державний бюджет України на 2017 рік).

Згідно зі ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 ОСОБА_2 України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гудвін проти Сполученого Королівства" від 27.05.1996, суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.

Таким чином, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області при виплаті позивачу суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу у розмірі 16000,00 грн., діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог та відмову в їх задоволенні.

З приводу посилань заявника апеляційної скарги на п. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 року у справі Сук проти України, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

У рішенні ЄСПЛ від 10.03.2011 р. у справі Сук проти України (заява № 10972/05) зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Тобто, практика ЄСПЛ полягає в тому, що, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 205, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року в адміністративній справі № 804/4239/17 без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.М. Панченко