Справа № 802/553/17-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/553/17-а

Головуючий у 1-й інстанції:Вільчинський О.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

02 жовтня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Загороднюка А.Г.

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної екологічної інспекції України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

05 квітня 2017 року позивач, ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Державної екологічної інспекції України, в якому просив стягнути з Державної екологічної інспекції України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.06.2015 року по 13.03.2017 року.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року адміністративний позов задоволено:

-стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2015 по 13.03.2017 в сумі 115415,87 грн.

-постанову в частині стягнення з Державної екологічної інспекції України на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, а саме 7687,46 грн. допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанцїі залишити без змін.

Представник відповідача просив суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з 15.05.2014 року позивач працював на посаді заступника директора Департаменту екологічного контролю - начальника відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території України - старшого державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції України, що підтверджується наказом Державної екологічної інспекції України №113-о від 15.05.2014.

Згідно з наказом першого заступника голови Державної екологічної інспекції України від 04.03.2015 №49-0 ОСОБА_4 позивача звільнено з посади заступника директора департаменту екологічного контролю, начальника відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території - старшого державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища у звязку з набранням законної сили постанови Окружною адміністративного суду м. Києва від 27.01.2011 у справі № 2а-7899/11/2670, якою поновлено ОСОБА_5 на посаді начальника відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території - старшого державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції України.

Вказаний наказ був оскаржений ОСОБА_2 до суду.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 03.06.2015 в адміністративній справі № 826/4316/15 позов ОСОБА_2К задоволено: скасовано наказ першого заступника голови Державної екологічної інспекції України № 49-о від 04.03.2015 "Про звільнення з посади ОСОБА_2К."; поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора Департаменту екологічного контролю - начальника відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території - старшого державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції України з 05.03.2015 та зобовязано Державну екологічну інспекцію України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.03.2015 по 03.06.2015 включно.

На виконання зазначеного рішення суду 18.06.2015 виданий виконавчий лист.

За зверненням ОСОБА_2 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження від 09.07.2015 ВП № 48074387 з виконання виконавчого листа окружного адміністративного суду м.Києва 18.06.2015 №826/4316/16 про поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника директора Департаменту екологічного контролю - начальника відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території старшого державного Інспектора України з охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції України з 05.03.2015.

Поряд із цим, не погодившись з постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 03.06.2015, Державна екологічна інспекція України оскаржила її до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2015 задоволено апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України, скасувано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.06.2015 та прийнято нову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державної екологічної інспекції України.

В подальшому, позивачем подано касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2015 року, за результатами розгляду якої постановою Вищого адміністративного суду України від 20.04.2016 скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15.07.2015 та залишено в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2015.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.10.2016 року задоволено подання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про встановлення чи зміну способу і порядку виконання постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 03.06.2015 та встановлено спосіб виконання судового рішення шляхом поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника директора Департаменту екологічного контролю - начальника відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території - старшого державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища Державної екологічної інспекції України з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої власник вправі звільнити працівника у звязку з поновленням на роботі працівника, який раніше займав цю посаду на підставі постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 03.06.2015.

На виконання вказаної ухвали суду державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України до Державної екологічної інспекції України направлено вимогу від 30.11.2016 №259/21-В про виконання рішення Окружного адміністративного суду м.Києва в адміністративній справі № 826/4316/15 з наданням підтверджуючих документів.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016 року скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.10.2016 року та ухвалено нову, якою у задоволенні подання Державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про встановлення чи зміну способу і порядку виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної екологічної інспекції України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

04.01.2017 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України сформовано вимогу державного виконавця № 259-2/21-В та прийнято постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду та законних вимог державного виконавця від 04.01.2017 №51239508-2в/21.

14.03.2017 року Державна екологічна інспекція України видала наказ за № 125-о "Про поновлення на посаді ОСОБА_2К.", яким скасовано наказ Державної екологічної інспекції України від 04.03.2015 № 49-о "Про звільнення ОСОБА_2К."; поновлено позивача на посаді заступника директора Департаменту, начальника відділу - старшого державного інспектора України з охорони навколишнього природного середовища відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території Департаменту екологічного контролю з 06.03.2015. Крім того, ОСОБА_2 присвоєно з 01.05.2016 6-й ранг державного службовця в межах категорії посад "Б"; зазначено відділу бухгалтерського обліку та фінансів виплатити ОСОБА_2 середню заробітну плату за один місяць у розмірі 7687,46 грн, врахувавши, що станом на 05.03.2015 надбавка за вислугу років становить 25 відсотків посадового окладу, що відповідає стажу державної служби 18 років 00 місяців 18 днів, а станом на 01.05.2016 надбавка за вислугу років становить 50 відсотків посадового окладу, що відповідає стажу державної служби 20 років 02 місяці 15 днів.

Наказом відповідача від 14.03.2017 № 129-о внесені зміни до абзацу першого пункту четвертого наказу Державної екологічної інспекції України від 13.03.2017 № 125-о "Про поновлення на посаді ОСОБА_2К.". Так, слова та цифри "виплатити ОСОБА_2 середню заробітну плату за один місяць у розмірі 7687,46 грн" замінено словами та цифрами нарахувати і виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2015 року по 03 червня 2015 року включно".

На підставі заяви позивача від 14.03.2017 Державна екологічна інспекція України 14.03.2017 прийняла наказ за № 130-о "Про звільнення ОСОБА_2К.".

Позивач, вважаючи, що у період з 04.06.2015 по 13.03.2017 тривав вимушений прогул, звернувся до суду.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки постанова Окружного адміністративного суду від 03.06.2015 року по справі 826/4316/15 в частині поновлення позивача виконана відповідачем лише 13.03.2017 року шляхом прийняття відповідного наказу, ОСОБА_2 має право на виплату затримки виконання судового рішення.

Колегія суддів часткового погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Колегія суддів зазначає, що стаття не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відтак, період з моменту набрання рішенням про поновлення особи на роботі законної сили до фактичного поновлення працівника є періодом затримки виконання рішення про поновлення особи на роботі і підлягає оплаті у розмірі втраченого заробітку за час затримки.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому, п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому, відповідно до роз'яснень Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід'ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку стаття 236 КЗпП забезпечує конституційну гарантію захисту від незаконного звільнення через забезпечення якомога скорішого поновлення трудових прав працівника при поновленні його на роботі та гарантії захисту права на своєчасну оплату праці у разі поновлення трудових відносин між працівником та роботодавцем. Визначена у статті 236 КЗпП України вимога виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу у разі затримки виконання рішення про поновлення на роботі не залежить від вини у затримці того органу, який зобов'язаний безпосередньо нараховувати та виплачувати заробітну плату працівникові.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.06.2015 у справі № 826/4316/15 в частині поновлення позивача виконана фактично відповідачем при прийнятті наказу лише від 13.03.2017 за № 125-о, позивач має право відповідно до ст. 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Що стосується посилання апелянта про застосування до спірних правовідноси ст. 99 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 01.07.2015 р. у справі № 6-435цс15, «...законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення».

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України такий висновок Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з і належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Зміст вказаних вище правових норм свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 р., термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Конституційним Судом України констатовано, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати.

Таким чином, підстави для застосування ст. 99 КАС України в даному випадку відсутні, оскільки приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України є спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту, а тому вони мають пріоритет над приписами ст. 99 КАС України.

Щодо обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено , що згідно довідки Державної екологічної інспекції України , яка міститься в матеріалах справи, середня заробітна плата для обчислення часу вимушеного прогулу розраховується станом на дату звільнення і враховує заробітну плату за 2 попередні місяці роботи, що передують події, тобто за січень та лютий 2015 року.

Сума середньоденною заробітної плати 404,60 грн. є нарахованою без здійснення утримання податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2015 року по 12.03.2017 року за 446 робочих днів складає 180 451, 60 грн. (446*404,60)

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що у період з 20.03.2015 по 20.03.2016 позивач отримував допомогу по безробіттю в загальній сумі 29847,67 грн (а.с. 88-89).

Пленум Верховного суду України у абзаці 2 п. 32 Постанови № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зауважив, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Отже, суд першої інстанції правомірно вирахував з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який належить позивачу одержану ним допомогу по безробіттю в розмірі 29847,67 грн.

Про те, колегія суддів звертає увагу, що згідно з абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно з нормами Податкового Кодексу України, відповідач, як податковий агент та як страхувальник згідно з Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" зобов'язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов'язкові платежі.

Згідно чт. 14 ПК України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб зобовязаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, вказавши суму стягнення без врахування обовязкових податків та зборів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2015 року по 13.03.2017 року становить 150 603,93грн. та підлягає стягненню на користь позивача з відрахуванням з цієї суми обов'язкових платежів, податків та зборів.

У відповідності із ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 200 КАС України не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У відповідності до ст. 201 цього Кодексу підставами для зміни судового постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для зміни постави суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державна екологічна інспекція України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Абзац другий резолютивної частини постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 18 травня 2017 року викласти в наступній редакції: "Стягнути з Державної екологічної інспекції України () на користь ОСОБА_2 (код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.06.2015 по 13.03.2017 в сумі 150 603,93 грн. з відрахуванням з цієї суми обов'язкових платежів, податків та зборів."

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 жовтня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7