Справа № 818/727/17
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 р.Справа № 818/727/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Жигилія С.П. , Дюкарєвої С.В.

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,

представника відповідача - Левицької А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.06.2017р. по справі № 818/727/17

за позовом ОСОБА_2

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивач - ОСОБА_2 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту - УДМС України в Сумській області, відповідач), в якому просив суд:

- скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 травня 2017 року № 46;

- зобов'язати уповноважену особу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 06.06.2017 року по справі № 818/727/17 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення від 13 травня 2017 року № 46 про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання уповноваженої особи Управління Державної міграційної служби України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції визнати незаконною та скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.06.2017 року по справі № 818/727/17, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що оскаржуваним рішенням відповідача від 13.05.2017 року позивачеві відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, щодо якої встановлено відсутність умов, передбачених п.1 та 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, відповідачем зазначено про необґрунтованість заяви ОСОБА_2, оскільки ця заява, на думку відповідача, не містить вагомих причин побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Зазначене рішення вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Пояснив, що є громадянином республіки Ірак, прибув до України у вересні 2010 року, з метою навчання в Сумському державному університеті, однак, наразі не може повернутися на батьківщину через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, загрозу стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою з боку сунітів або різноманітних терористичних угрупувань, або загинути внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, оскільки місто, в якому він проживав (Азізія, Вассіт), з 2014 року захоплено терористами радикального ісламістського угрупування «Ісламська Держава». Вважає, що судом першої інстанції не було враховано інформацію по країні його походження, яка підтверджує побоювання позивача, а також доводи ОСОБА_2 про те, що у разі повернення до Республіки Ірак він буде підданий переслідуванням з боку сунітів через те, що він є шиїтом з міста Вассіт, та терористичних угрупувань, оскільки він не бажає дотримуватись їхніх релігійних та політичних поглядів. Враховуючи наведене вище, вважає, що має всі підстави для набуття статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

За змістом ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

З огляду на наведену норму, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача або його представника.

Відповідач у надісланих запереченнях на апеляційну скаргу, а також його представник у судовому засіданні в режимі відеоконференції просили суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін. Пояснили, що позивач не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, політичних переконань, належності до певної соціальної групи та жодних підтверджуючих документів з цього приводу. Крім того, зазначили, що позивач на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався, з цих приводів державними органами не переслідувався, отже, загроза застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в разі повернення до країни громадянської належності, відсутня. Вказали на те, що побоювання позивача є очевидно необгрунтованими та не підтверджені переконливими доказами, а позивач не бажає повертатися до країни громадянської належності не через будь-яку особисту загрозу, а у зв'язку з тим, що він хоче легалізуватися на території України, щоб мати можливість скласти іспити та продовжити навчання в українському вищому навчальному закладі. Стверджують, що рішення про відмову громадянину Республіки Ірак ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджене наказом Управління ДМС України в Сумській області від 13 травня 2017 року № 46, прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. З наведених підстав вважають, що апеляційна скарга позивача є цілком необгрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Іраку, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у м. Азізія, провінція Вассіт, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-шиїт, одружений, має незакінчену вищу освіту (а.с. 30-31).

19.09.2010 року позивач прибув на територію України легально за маршрутом: Ірак (м. Азізія) - Сирія (м. Дамаск) - автомобільним транспортом, Сирія (Дамаск) - Україна (Бориспіль) - повітряним транспортом, по дійсному паспорту громадянина Іраку, з метою навчання у Сумському державному університеті.

28.07.2016 року позивач вперше звернувся до Управління ДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління ДМС України в Сумській області від 17.08.2016 року № 113 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його заява є очевидно не обґрунтованою і не містить умов, зазначених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .

Вищевказане рішення Управління ДМС України в Сумській області було оскаржено ОСОБА_2 до Сумського окружного адміністративного суду. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2017 року, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 02.03.2017 року позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою (а.с. 48-55).

19.04.2017 року ОСОБА_2 повторно звернувся до Управління ДМС України в Сумській області із заявою, в якій просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він не може повернутися до Іраку, де йде війна та існує небезпека для його життя та здоров'я (а.с. 26-29).

Наказом УДМС в Сумській області від 19.04.2017 року № 40 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 32).

Наказом УДМС в Сумській області від 13.05.2017 року № 46 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 42), про що УДМС України в Сумській області було повідомлено позивача листом від 15.05.2017 року № 7 (а.с. 47). Також відповідачем складено висновок від 13.05.2017 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 43-46).

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погодившись з рішенням Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 13 травня 2017 року № 46 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом про його скасування та зобов'язання уповноваженої особи УДМСУ в Сумській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що серед фактів, повідомлених заявником, немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", та підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених п.13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, а оскаржуване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним і обґрунтованим, прийняте відповідачем по справі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений законом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671 встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Як встановлено частиною 7 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до пунктів п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач, як особа, яка звернулась до органів Державної міграційної служби України із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в силу матеріальних норм національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 ст. 1 Закону №3671, колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного розгляду, що докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не були вони надані і при розгляді УДМСУ в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, колегія суддів вважає безпідставними та хибними твердження позивача, що судом першої інстанції не було враховано доводи ОСОБА_2 про те, що у разі повернення до Республіки Ірак він буде підданий переслідуванням з боку сунітів через те, що він шиїт з міста Вассіт та терористичних угрупувань, оскільки він не бажає дотримуватись їхніх релігійних та політичних поглядів, адже вказані доводи судом першої інстанції досліджувались.

Також, слід зауважити, що особисто позивача суніти не переслідували, зокрема, позивач не надав доказів утисків на батьківщині за релігійною, політичною чи іншою ознаками його особисто або членів його сім'ї, що підтверджується відомостями, наданими позивачем в ході співбесіди з працівником УДМСУ в Сумській області (а.с.38-41).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач або його сім'я не є членами політичних, релігійних або громадських організацій, позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, що були б пов'язані з його расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами тощо, адміністративних заходів (арешт тощо) до нього не застосовувалось, до кримінальної відповідальності позивач не притягувався.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитися в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач виїхав з Республіки Ірак без будь-яких перешкод, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено протоколом співбесіди від 27.04.2017 року (а.с. 38-41), ОСОБА_2 на територію України прибув 19.09.2010 року легально за маршрутом: Ірак (м. Азізія) - Сирія (м. Дамаск) - автомобільним транспортом, Сирія (Дамаск) - Україна (Бориспіль) - повітряним транспортом, по дійсному паспорту громадянина Іраку № А1018019 (а.с. 30), з метою навчання у Сумському державному університеті.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач залишив країну походження не через переслідування за ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи або політичних поглядів, а з метою навчання за кордоном та отримання статусу біженця як легальної підстави для постійного проживання в іншій країні

Колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Однак, слід зауважити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН визначено, що оскільки побоювання суб'єктивні, це вносить суб'єктивний елемент у стан особи, яка звертається з проханням визнати її біженцем. Тому для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні його походження.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що інформація по країні походження, на яку посилається позивач, як на безумовний та беззаперечний доказ наявності обґрунтованих побоювань переслідування у позивача у країні свого походження, не містить конкретних відомостей про утиски позивача.

Натомість, як зазначено в протоколі співбесіди, ОСОБА_2 до виїзду з Іраку постійно проживав на території провінції Вассіт. З початку загострення в Іраку ситуації з безпекою, з січня 2014 року, позивач повертався до країни громадянської належності взимку 2014 року, влітку 2014 року і 2015 року.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано інформацію по країні його походження, яка підтверджує побоювання позивача, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що згідно інформації по країні походження, територія провінції Вассіт знаходиться на сході Іраку та перебуває під повним контролем уряду. Провінція Вассіт не контролюється терористичним угрупуванням «Ісламська держава», військові дії на цій території, а також на шляху з міста Багдад до міста Азізія не ведуться. Отже, позивач може потрапити до свого міста без необхідності пересуватися територією, де на даний час зосереджений конфлікт, який може завдати шкоди його життю та здоров'ю. Між Україною та Іраком існує регулярне повітряне сполучення.

Терористичні акти, які періодично відбуваються в Багдаді, не свідчать про існування збройного конфлікту чи загальнопоширеного насильства на цій території. Вони не створюють настільки небезпечну ситуацію, щоб були підстави вважати, що для позивача існує серйозна та індивідуальна загроза життю та особистості виключно в силу самого факту тимчасового перебування на території міста.

Твердження позивача щодо випадків терористичних атак в провінції Вассіт не підтверджуються інформацією по країні походження. На території провінції Вассіт протягом 2017 року не зафіксовано жодного такого випадку (http://iswresearch.blogspot.com/search/label/Iraq.).

Як вбачається з вищезазначеної інформації по країні походження, конфлікт в Іраку має локальний характер та має місце тенденція до зменшення територій, які охоплені військовими діями, уряд Іраку вживає заходи щодо зменшення наслідків антитерористичної операції.

Колегія суддів зазначає, що доводи позивача про неврахування органом міграційної служби ситуації у країні походження спростовується наявними в матеріалах справи доказами, що містяться в його особовій справі. Вказані докази засвідчують, що органом міграційної служби було перевірено та надана відповідна та належна оцінка ситуації в країні походження позивача - Іраку, і лише в сукупності з іншими обставинами особової справи, в тому числі за результатами проведеної співбесіди, через те, що заявник не мав цілком обґрунтованих підстав для його ймовірного переслідування в країні громадянської належності, відповідачем зроблено висновок про відсутність у позивача вищевказаних обґрунтованих побоювань.

Слід відмітити, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення від 13.05.2017 року про відмову в оформленні документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було взято до уваги, що ОСОБА_2, звертаючись з подібною заявою вперше (28.07.2016 року), не заявляв про наявність у нього побоювання постраждати від військового конфлікту, який відбувається в Іраку, і лише після того, як судами трьох інстанцій відмовлено в задоволенні позовних вимог, він почав стверджувати, що в разі повернення до Іраку його життю та здоров'ю буде загрожувати небезпека.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок відповідача, про те, що у позивача відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також вмотивовані підстави вважати, що позивач потребує захисту як такий, що був змушений прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Відповідно до п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи, що факт загрози життю позивача, його безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, загрози стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою з боку сунітів або різноманітних терористичних угрупувань, або загинути внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, не знайшов свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що у ОСОБА_2 не склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Також, колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що відносно позивача раніше приймались рішення про відмову в оформленні документів щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звертався до Управління ДМС України в Сумській області 28.07.2016 року.

Наказом Управління ДМС України в Сумській області від 17.08.2016 року № 113 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки його заява є очевидно не обґрунтованою і не містить умов, зазначених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його до Сумського окружного адміністративного суду.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03.11.2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2017 року, позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 02.03.2017 року позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою, оскільки остання є необґрунтованою, а судами попередніх інстанцій не встановлено жодної обставини, яка б давала підстави до визнання особи позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 48-55).

Колегія суддів відмічає, що умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671, в якості підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не вбачалось ані при першому зверненні до міграційної служби, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями зазначених судових рішень, ані під час другого звернення із заявою ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про те, що заяви позивача про надання статусу біженця носять характер зловживань своїми правами, що, у відповідності до п.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини другої 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, приймаючи рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 13 травня 2017 року № 46 та для зобов'язання уповноваженої особи УДМСУ в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту - відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.06.2017р. по справі № 818/727/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Перцова Т.С.
Судді Жигилій С.П. Дюкарєва С.В.
Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 09.10.2017 р.