Справа № 331/3737/17 (2-а/331/149/2017)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"04" жовтня 2017 р. справа № 331/3737/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2017 року у справі №331/3737/17

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському району,

третя особа - ОСОБА_2 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

про зміну способу виконання постанови суду, відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- змінити зобовязання для відповідача-боржника ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрійському (Жовтневому) району на стягнення, з урахуванням вимог суду по справі №2а-86/10 від 07.04.2011р. - "Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Жовтневому району щодо невиплати ОСОБА_1 щорічної одноразової допомоги до 5 травня, як інваліду війни другої групи, відповідно до ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2009 та 2010 роки. Зобовязати ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Жовтневому району нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недотриману ним щорічну одноразову державну допомогу до 5 травня, як інваліду війни другої групи, відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2009 та 2010 роки у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, встановлених за час виплати у 2009 та 2010 роках, з урахуванням виплачених сум" (не менш 8722,00 грн.);

- визнати та призначити виплату позивачу моральне відшкодування по моральному приниженню та збитку за рахунок відповідача, бо його злочинна службова бездіяльність, саботаж та халатне відношення до своїх службових обовязків упродовж 9 років по

незаперечному виконанню постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2011 року, постанови Європейського суду з прав людини №61765/12 від 20.06.2013 року спричинило позивачу моральну шкоду, моральні страждання та приниження упродовж 9 років, у відповідності до практики Європейського суду з прав людини суму в національній валюті, еквівалентну в 2000 євро на час сплати, яку позивач вимагає сплатити як військовому пенсіонеру, інваліду Чорнобиля і війни 2 групи, за постійне систематичне знущання над позивачем, його вірою в законність, честю та гідністю.

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Постанова мотивована відсутністю обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач, зокрема, зазначив, що судом не враховано вимоги Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", Закону України "Про визнання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006р., ст.3 Закону України "Про виконавче провадження" та постанови суду від 07.04.2011 року у справі № 2а-86/10, постанови Європейського суду з прав людини № 61765/12 від 20.06.2013 року.

У поданні старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ № 6510-703/4 від 04.04.2016р. викладено, що упродовж 9-ти років не можливо було виконати рішення Українського і Європейського суду, хоча виконані всі законодавчо передбачені та визначені дії старшим державним виконавцем. Працівники відділу примусового виконання ОСОБА_2 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області застосували всі наявні в них юридично-правові можливості: двічі оштрафували відповідача та направили папери на відкриття кримінального провадження по злісному невиконанню рішення суду державними чиновниками.

За правилами частин першої, другої ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про стягнення з відповідача коштів. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень. Статтею 263 КАС України передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції (незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист) із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

На думку позивача, зміна на підставі ст.263 КАС України способу і порядку виконання судового рішення від 07.04.2011р. у справі №2а-86/10 не передбачає зміни обраного судом відповідно до ст.162 КАС України при ухваленні рішення способу відновлення порушеного соціального і матеріального права.

Постанова суду від 07.04.2011 року у справі №2а-86/10 тривалий час не виконується у звязку з відсутністю фінансування на виконання судових рішень. Тому, враховуючи фактичну, реальну фінансову відсутність можливості відповідача виконати судове рішення від 07.04.2011 року по справі №2а-86/10 та постанови Європейського суду з прав людини №61765/12 від 20.06.2013 року належним способом захисту прав позивача є зміна з нарахування і сплати на утримання коштів, оскільки в цьому випадку виконання судового рішення відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" здійснює Державна казначейська служба України, з урахуванням особливостей, передбачених постановою Кабінету Міністрів України № 5 від 30.01.2013 року, яка визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

На думку позивача, підлягає відшкодуванню моральна шкода, завдана йому відповідачем, в сумі, еквівалентній 2000 євро на час сплати, завданої в наслідок службової бездіяльності відповідача та халатного відношення до своїх службових обов'язків упродовж 9-ти років - не виконання постанови суду від 07.04.2011 року у справі №2а-86/10.

Позивач зазначає, що має інвалідність 2-ї групи та замість лікування та спокійного життя був змушений упродовж 9 років займатися судовою практикою, витрачати свої кошти на участь і організацію судового процесу, десятки раз звертатися до суду, щоб спонукати відповідача виконувати свої обов'язки, що в решті-решт забирають здоровя та значно скорочує життя.

Європейський суд з прав людини постійно (упродовж останніх 9-ти років) застосовує практику сплати 2000 євро за два роки затримки виконання рішення Українських судів, тому моральні страждання та приниження упродовж 9-ти років у відповідності до практики Європейського суду з прав людини позивач оцінює в національній валюті в сумі, еквівалентній 2000 євро на час сплати.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

Відповідач надіслав суду клопотання, в якому просить розглянути справу без участі представника, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав.

Відповідач та третя особа, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2011 року у справі №2а-86/10 задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1.

Постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2010 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог за 2009 та 2010 роки.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради, щодо невиплати ОСОБА_1 щорічної одноразової державної допомоги до 5 травня, як інваліду війни другої групи відповідно до ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2009 та 2010 роки;

- зобовязано ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради донарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману ним щорічну одноразову державну допомогу до 5 травня, як інваліду війни другої групи відповідно до ст. 13 Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2009 та 2010 роки, у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком встановлених на час виплати у 2009 та 2010 роках, з урахуванням виплачених сум.

В іншій частині постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2010 року залишено без змін.

На примусове виконання вказаної постанови ОСОБА_1 17.03.2016 року отримав виконавчий лист, на підставі якого ОСОБА_2 державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було відкрите виконавче провадження (постанова від 22.03.2016 року ВП №50572260) з примусового виконання вказаної постанови суду.

В межах виконавчого провадження було змінено боржника ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради на ОСОБА_2 праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Олександрівському (Жовтневому) району.

Державний виконавець звертався до суду з поданням щодо зміни способу і порядку виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі 2а-86/10 від 07.04.2011 року в порядку, визначеному ст.263 КАС України. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.04.2016 року в задоволенні вказаного подання було відмовлено.

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2011 року у справі 2а-86/10 виконана лише в частині нарахування недоотриманої щорічної одноразової грошової державної допомоги до 5 травня. В іншій частині рішення суду до теперішнього часу не виконано, а виконавче провадження постановою державного виконавця від 26.05.2017 року ВП №50572260 закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України "Про виконавче провадження".

У звязку з тривалим невиконанням рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2011 року у справі №2а-86/10 року позивач звертався до Європейського суду з прав людини, яким прийнято рішення за справою "Цибулько та інші проти України" від 20 червня 2013 року.

Згідно названого рішення суд визнав, що судові рішення ухвалені на користь заявника, не були виконані своєчасно, за що несе відповідальність держава.

Суд зазначив про порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, що ратифікована Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція), та статті 1 Першого протоколу до Конвенції у звязку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявника. Суд також зазначив, що було порушення ст.13 Конвенції, оскільки заявник не мав ефективного засобу юридичного захисту, за допомогою якого він міг отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

З зазначених підстав суд постановив, що протягом трьох місяців держава відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат.

При цьому, суд встановив, що тривале невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є порушенням п.1 ст.6 Конвенції та ст.1 Першого протоколу Конвенції, згідно якого, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з того, що:

- положеннями ст.105 КАС України не передбачено такого способу захисту порушеного права позивача, як зміна способу і порядку виконання рішення суду, оскільки вирішення цього процесуального питання передбачено Розділом V КАС України, яким законодавцем визначено процесуальні питання, повязані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, а отже позов в цій частині задоволенню не підлягає;

- в п.29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Васильєв проти України" (заява № 10232/02) від 13 липня 2006 року зазначено, що виконання рішень суду, в яких відповідачем є державні органи, можливо виконати, якщо державою передбачені та визначені асигнування на відповідні видатки Державного бюджету України, шляхом здійснення відповідних законодавчих заходів. Українська правова система не наділяє ані суди, ані Державну виконавчу службу повноваженням скасовувати закон або примушувати державу вносити зміни до Закону "Про державний бюджет";

- субєктом владних повноважень надані докази того, що він вживав заходи щодо виконання постанови суду, неодноразово звертаючись до Департаменту соціального захисту населення Запорізької облдержадміністрації з проханням виділення додаткових коштів управлінню на виконання рішень судів;

- в діях посадових осіб відповідача не встановлено наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.382 КК України, тому відсутня вина саме відповідача щодо невиконання судового рішення, з огляду на що підстави передбачені ст.23, ст.1167 ЦК України для відшкодування позивачу моральної шкоди в даному випадку відсутні;

- Європейський суд з прав людини визнав, що тривале невиконання судового рішення є порушенням майнових прав особи, що тягне за собою необхідність відшкодування матеріальної та моральної шкоди, тобто спір між державою та позивачем щодо компенсації моральної та матеріальної шкоди, завданої невиконанням судового рішення, вирішено у судовому порядку, а за змістом національного законодавства (ч.5 ст.23 ЦК України) моральна шкода відшкодовується одноразово.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в частині зміни порядку та способу виконання судового рішення з наступних підстав.

В обґрунтування вимоги про зміну способу виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2011 року у справі №2а-86/10 позивач посилається, зокрема, на положення ст.263 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження можуть звернутися до адміністративного суду першої інстанції (незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист) із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.

За наявності обставин та в порядку, передбачених абзацом першим цієї частини, сторона виконавчого провадження, а також державний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Суд розглядає питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням державного виконавця, приватного виконавця або сторони виконавчого провадження, що звернулися із поданням (заявою), та осіб, які беруть участь у справі, та у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду. У разі прийняття рішення про відстрочення чи розстрочення виконання постанови в адміністративній справі суд змінює строк подання суб'єктом владних повноважень звіту про виконання такої постанови (ч.2 ст. 263 КАС України).

Отже, диспозицією ч.1 ст.263 КАС України передбачено звернення позивача із заявою, а не з адміністративним позовом про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. При цьому, позивач має право звернутися із такою заявою лише під час виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_3 від 26.05.2017р. ВП №50572260 закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2а-86/2010, виданого 17.03.2016 року у справі 2а-86/10.

Відомості про повторне звернення позивача до виконавчої служби з виконавчим листом №2а-86/2010 від 17.03.2016 року чи про скасування постанови державного виконавця Половнікова Р.С. від 26.05.2017р. ВП №50572260 в матеріалах справи відсутні.

Отже, на час звернення позивача до адміністративного суду із зазначеною позовною вимогою нормами КАС України було передбачено розгляд зазначеного питання лише в порядку, передбаченому ст.263 КАС України, а не в позовному провадженні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2014 року у справі №21-394а14 дійшов висновку, що "зміна на підставі статті 263 КАС способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом відповідно до статті 162 КАС при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права. Отже, зміна способу і порядку виконання рішення суду про зобов'язання органу ПФУ здійснити виплату із зобов'язання на стягнення такої виплати є незаконною".

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині вимог позивача про зміну способу виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2011 року у справі 2а-86/10, оскільки це є неналежним способом захисту права позивача.

Щодо відшкодування моральної шкоди в національній валюті в сумі, еквівалентній 2000 євро, спричиненою у звязку тривалим невиконанням постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2011 року, постанови Європейського суду з прав людини №61765/12 від 20.06.2013 року, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до частини другої ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Водночас, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а тому, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02.12.2014 року у справі №21-530а14.

Згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб (ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 Цивільного кодексу України).

Статтею 1167 ЦК України передбачені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Відповідно до ч.1 зазначеної статті моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

За правилами частини першої ст.15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з цивільних відносин розглядають в порядку цивільного судочинства.

В позові позивач не просить визнати неправомірними дії, рішення чи бездіяльність субєкта вкладних повноважень та у звязку з цим стягнути спричинену моральну шкоду.

Отже, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в національній валюті в сумі, еквівалентній 2000 євро, можуть бути розглянуті лише за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч.1 ст.157 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч.2 ст.157 КАС України).

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається (ч.2 ст.157 КАС України).

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, постанову суду від 26 липня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодуванням моральної шкоди, а провадження у адміністративній справі в цій частині закрити.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2017 року у справі №331/3737/17 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодуванням моральної шкоди, а провадження в адміністративній справі в цій частині закрити.

В решті постанову суду залишити без змін.

Розяснити ОСОБА_1, що його позовні вимоги про відшкодуванням моральної шкоди можуть бути вирішені судом у порядку цивільного судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов