Справа № 812/942/17
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України

04 жовтня 2017 рокуСєвєродонецькСправа № 812/942/17

Луганський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Пляшкової К.О.,

за участю

секретаря судового засідання: Занічковської П.Є.,

а також

представника позивача: Старченка Г.В. (довіреність б/н від 13.07.2017),

представника відповідача: Первухіна А.А. (довіреність б/н від 19.01.2017),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

03 липня 2017 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову, що надійшов до суду 10 липня 2017 року (арк. спр. 37-41), та заяв про уточнення (доповнення) позовних вимог, що надійшли до суду 13 липня 2017 року та 04 жовтня 2017 року (арк. спр. 50-51, 162-164), заявлено такі вимоги:

- визнати незаконними та протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування грошового забезпечення у порушення законодавства України, а саме не нарахування позивачу протягом квітня-грудня 2015 року надбавки за вислугу років в розмірі 10%;

- визнати незаконними та протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;

- визнати незаконними та протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо утримання із грошового забезпечення позивача військового збору, починаючи з 09.09.2015 по 08.04.2016;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 виплатити надбавку за вислугу років, яку позивач недоотримував протягом квітня-грудня 2015 року, що встановлено наказом МВС України від 04.07.2014 № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», і провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 зробити перерахунок грошового забезпечення позивача, у зв`язку з невірним нарахуванням розміру надбавки за вислугу років, з урахуванням надбавки за виконання особливо важливих завдань, з квітня 2015 року по грудень 2015 року відповідно до наказу МВС України від 04.07.2014 № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» і провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 зробити перерахунок одноразової грошової допомоги позивача, з урахуванням невиплачених коштів, відповідно до наказу МВС України від 04.07.2014 № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» і провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 зробити перерахунок грошового забезпечення та здійснити виплату позивачу незаконно утриманих коштів у вигляді військового збору за період з 09.09.2015 по 08.04.2016;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно протягом проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, після його звільнення;

- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача матеріальну шкоду у сумі 224,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що відповідач всупереч вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 не виплатив позивачу при звільненні з військової служби грошову компенсацію за неотримане речове майно. Звернувшись 29.09.2016 до відповідача із заявою про виплату такої компенсації, позивач 03.02.2017 отримав відповідь із відмовою у виплаті з підстав того, що під час звільнення позивач відмовився від отримання речового майна.

У період з квітня 2015 року по грудень 2015 року відповідач всупереч вимог наказу МВС України від 04.07.2014 № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» не нараховував та не виплачував позивачу надбавку за вислугу років у розмірі 10 % від посадового окладу та окладу за військове звання, незважаючи на наявність у військовому квитку записів про попередню службу та наявність відповідного стажу.

Також, незважаючи на вимоги Закону України від 18 червня 2015 року № 548-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції» протягом служби відповідач щомісяця безпідставно, на думку позивача, утримував із грошового забезпечення військовий збір.

Внаслідок таких протиправних дій позивач вважає, що він був позбавлений частини грошового забезпечення, йому неправильно розрахували одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, та просить відновити його порушене право шляхом зобов`язання відповідача до вчинення дій по нарахуванню та виплаті позивачу недоотриманих виплат, здійсненню індексації таких сум, перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, виплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Також, позивач вважає, що такими протиправними діями відповідача йому завдано матеріальну шкоду у розмірі 224,00 грн, оскільки позивач вимушений був оформлювати нотаріальну довіреність на представництво його інтересів, поніс поштові витрати по пересиланню до суду позовної заяви.

На підставі вищевикладеного позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, про що надав письмові заперечення проти позову (арк. спр. 97-103, 170-173), у яких зазначив, що твердження позивача про порушення його прав є безпідставними.

Так, нарахування та виплата грошового забезпечення протягом 2015 року здійснювалося відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС від 04.07.2014 № 638, з урахуванням вимог розпорядження Командувача Національної гвардії України від 20.01.2015 № Р-2, яким було визначено мінімальний та рекомендований до виплати розміри грошового забезпечення деяким підрозділам спеціального призначення Національної гвардії України, а саме 6400,00 грн. Позивач під час дії вказаного розпорядження отримував грошове забезпечення на рівні 6400,00 грн та більше. Тому твердження позивача про отримання ним грошового забезпечення не у повному обсязі, на думку представника відповідача, є безпідставними. Також, представник відповідача зазначив, що військовослужбовцям, які прибули до військової частини для проходження служби, а їх особові справи на день прибуття не надійшли до військової частини, виплата надбавки здійснюється на підставі інформації про вислугу років, зазначеної в грошовому атестаті або іншому документі. Особова справа на день прибуття позивача до Військової частини не надійшла, а в грошовому атестаті були відсутні відомості про наявність у позивача вислуги років та розмір надбавки за вислугу років. У зв`язку з чим позивачу протягом 2015 року надбавка за вислугу років правомірно не нараховувалась та не виплачувалась.

До місячного грошового забезпечення позивача при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні застосовувався останній повний місяць військової служби березень 2016 року, до якого увійшли: посадовий оклад 565,00 грн, надбавка за вислугу років (10 %) 61,50 грн, оклад за військове звання 50,00 грн, надбавка за виконання особливо важливих завдань 338,25 грн, премія 3559,50 грн, що разом складало 4574,25 грн. У частині відповідача проходив службу 13 повних місяців. Таким чином, розмір одноразової грошової допомоги позивача при звільненні складав 4 % від місячного грошового забезпечення помножене на 13 місяців, що дорівнює 2378,61 грн. Зазначену суму виплачено позивачу. Представник відповідача зауважив, що допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення. Таким чином, представник відповідача вважає, що позивачу одноразова грошова допомога при звільненні розрахована із дотриманням вимог Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460.

Стосовно утримання військового збору представник відповідача зазначив, що пільга з оподаткування військовим збором почала діяти тільки з 12.01.2016 дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 № 1161, якою затверджено порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором. Крім того, грошове забезпечення за час знаходження у відпустці, на лікуванні не включається до доходу, на який поширюється застосування пільги з оподаткування військовим збором. Позивачу проведений перерахунок військового збору за час його служби, починаючи з січня 2016 року до дня звільнення, перерахована сума складає 315,35 грн. Зазначені кошти задепоновані та будуть виплачені позивачу після його звернення за цими коштами.

Що стосується грошової компенсації за неотримане речове майно, представник відповідача з посиланням на практику Верховного Суду України зазначив, що постанова КМУ від 16.03.2016 № 178, на яку посилається позивач, видана в розвиток ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому положення частини другої статті 9-1 цього Закону регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби. З огляду на вищевикладене, на момент звернення позивача за отриманням компенсації, Закон не передбачав такого права для військовослужбовців.

Вимоги про стягнення шкоди, на думку представника відповідача, також не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені будь-якими доказами, які підтверджують заподіяння позивачеві такої шкоди. Більш того, шкода, визначена ст. 1173 ЦК України, що завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, має виникнути до звернення за захистом порушених прав, а не під час підготовки та складання позову до суду.

Також, представник відповідача зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки до спірних правовідносин не застосовується законодавство, що регулює засади оплати праці, а застосовується законодавство про проходження військової служби.

З урахуванням вищевикладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях проти позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд встановив таке.

За даними військового квитка НОМЕР_2 ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу у період з 05.06.1997 по 06.11.1998, з 11.02.2015 по 16.04.2015 у ВЧ НОМЕР_3 , з 17.04.2015 по 08.04.2014 у ВЧ НОМЕР_1 (арк. спр. 13-15).

Витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 17.04.2015 № 78 підтверджено, що зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2015 № 31 о/с командиром 3-го відділення 3-го взводу спеціального призначення 4-ї роти спеціального призначення. На посаді вважати з 17.04.2015 (арк. спр. 118).

Посвідченням серії НОМЕР_4 підтверджено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій (арк. спр. 7).

Згідно з довідкою від 08.04.2016 № 2846 ОСОБА_1 у період з 17.04.2015 по 21.04.2015, з 01.05.2015 по 05.01.2016, з 31.01.2016 по 08.04.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції сектор «М» м. Маріуполь Донецької області (арк. спр. 12).

Згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 08.04.2016 № 77 (арк. спр. 119-120) виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 , військовослужбовця за призовом під час мобілізації на особливий період, звільненого відповідно до Указу Президента України від 25.03.2016 № 115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 № 15» в запас без права носіння військової форми одягу, та направити його на військовий облік до Лисичанського РВК Луганської області, з 08.04.2016.

Згідно з наказом Міністра внутрішніх справ України від 04.07.2014 № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» виплатити премію за період з 01 по 08 квітня 2016 року у розмірі 630% від посадового окладу.

Згідно з наказом Міністра внутрішніх справ України від 23.01.2015 № 72 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової допомоги для військовослужбовців Національної гвардії України» виплатити додаткову грошову винагороду у розмірі 75% від місячного грошового забезпечення з 01 по 08 квітня 2016 року.

Виплатити компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2016 рік.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією» виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 4% від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби.

Вислуга років на військовій службі станом на 08.04.2016 складає: у календарному обчисленні 02 роки 06 місяців 24 дні; у пільговому 04 роки 07 місяців 26 днів; мобічна 01 рік 01 місяць 27 днів.

Розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення позивача за період служби у ВЧ НОМЕР_1 , а також при звільненні підтверджено довідкою від 08.08.2017 № 0810 (арк. спр. 121).

Насамперед, слід зазначити, що твердження представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом є необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 99 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, частина третя статті 99 КАС України є спеціальною нормою у розв`язанні спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби порівняно з нормою, яка міститься в частині другій статті 99 КАС України та встановлює шестимісячний строк звернення до суду.

Водночас частина третя статті 99 КАС України є загальною нормою у розв`язанні спорів стосовно зазначених правовідносин у разі, якщо іншими законами встановлено інший строк звернення до суду в спорах щодо таких правовідносин.

У зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Статтею 233 КЗпП України визначено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Так, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233).

Разом із цим частиною другою цієї статті встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Частина третя статті 99 КАС України, якою встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, є загальною нормою, оскільки вона прямо не передбачає строк звернення до суду у справах щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення тощо).

Частина друга статті 233 КЗпП України конкретизує предмет (заробітна плата) судового захисту та встановлює, що в цьому разі звернення до суду не обмежується будь-яким строком, і з цієї норми такий висновок прямо випливає.

За загальними правилами визначення пріоритетності змісту норми висновки, що прямо випливають з норми, мають пріоритет над висновками, що непрямо випливають з норми.

Оскільки норми частини другої статті 233 КЗпП України є спеціальними, прямо встановлюють предмет (заробітна плата) судового захисту, то вони мають пріоритет над нормами частини третьої статті 99 КАС України, які є загальними і з них не можна прямо зробити висновок стосовно строків звернення до суду для захисту права на заробітну плату (грошове забезпечення тощо).

У своїх рішення, прийнятих у справах щодо офіційного тлумачення статті 233 КЗпП України, Конституційний Суд України висловив низку правових позицій, які можуть і повинні враховуватися адміністративними судами:

строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин(п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012);

поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків(п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013);

під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013)

кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер(п. 2.2 мотивувальної частини Рішення від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013).

Як вбачається з позицій, викладених у згаданих рішеннях, Конституційний Суд України при тлумаченні статті 233 КЗпП України виходить з того, що право особи на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку звернення до суду.

Таким чином, застосування частини третьої статті 99 КАС України у публічних спорах про стягнення заробітної плати(суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці і, відповідно, обмеження права на звернення до суду місячним строком призведе до дискримінації державних службовців за ознакою місця роботи, оскільки працівники інших установ та організацій, на яких не поширюється частина третя статті 99 КАС України, можуть захистити своє право безстроково.

Зазначену вище правову позицію викладено в узагальненому науково-консультативному висновку НКР при ВАСУ «Визначення строку звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці».

Відповідно, суд вважає, що позивачем строк звернення до адміністративного суду з даним адміністративним позовом не пропущений.

Вирішуючи адміністративний позов в частині вимог про визнання незаконними та протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування позивачу протягом квітня-грудня 2015 року надбавки за вислугу років в розмірі 10%, зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату цієї надбавки, здійснивши індексацію цих коштів, а також зобов`язання відповідача зробити перерахунок грошового забезпечення позивача у зв`язку з невірним нарахуванням цієї надбавки, суд зазначає таке.

Дослідженням довідки про розмір грошового забезпечення позивача, встановлено, що у період з квітня по грудень 2015 року позивачу взагалі не нараховувалась надбавка за вислугу років. Нарахування цієї надбавки розпочалося з січня 2016 року, при цьому перерахунок раніше не виплаченої надбавки відповідачем також не здійснювався (арк. спр. 121).

Судом встановлено, що наявність у позивача у спірному періоді вислуги років, що дає право на отримання надбавки за вислугу років у розмірі 10%, сторонами визнається, відповідно, в силу частини третьої статті 72 КАС України, такі обставини є звільненими від доказування.

Спірним є питання правомірності не нарахування відповідачем такої надбавки.

Відповідно до частини шостої статті 21 Закону України від 13.03.2014 № 876-VII «Про Національну гвардію України» грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України здійснюється в порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення резервістів Національної гвардії України визначаються Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністра внутрішніх справ України від 04.07.2014 № 638 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам (далі Інструкція № 638).

Пунктом 1.2 Інструкції № 638 встановлено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.

За приписами пункту 1.7 Інструкції № 638 грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Відповідно до пункту 1.9 Інструкції № 638 індексація грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством.

Розділом 7 Інструкції № 638 визначено таке:

- особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за вислугу років на військовій службі виплачується надбавка за вислугу років у відсотках до посадового окладу за основною чи тимчасово займаною посадою з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах на місяць, зокрема, від 1 до 2 років - 5%, від 2 до 5 років - 10% (пункт 7.1);

- військовослужбовцям, призваним або прийнятим на військову службу із запасу, вислуга років обчислюється з урахуванням попередньої служби, обчисленої відповідно до пункту 7.2 цього розділу (пункт 7.5);

- періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років згідно з пунктом 7.6 цього розділу в пільговому обчисленні, визначаються на умовах, зазначених постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (пункт 7.7);

- військовослужбовцям, що займають посади, за якими вислуга років для виплати надбавки за вислугу років обчислюється в пільговому порядку, періоди служби протягом року зараховуються до вислуги років у календарному обчисленні.

Після закінчення календарного року вислуга років військовослужбовців за наявності відповідної підстави для обчислення її в пільговому порядку перераховується з урахуванням пільгового обчислення служби в минулому році й оголошується наказом командира військової частини.

Якщо з`ясується, що з урахуванням пільгового обчислення вислуги років надбавка за вислугу років за окремі місяці року підлягає виплаті військовослужбовцю в більшому розмірі, ніж вона фактично виплачувалась, то йому виплачується відповідна різниця (пункт 7.10);

- вислуга років військовослужбовців для виплати надбавки за вислугу років визначається кадровим (стройовим) підрозділом на підставі їх особових справ та інших документів, що підтверджують проходження військової служби та щороку станом на 01 січня оголошується наказом відповідного командира (начальника).

Про результати обрахування вислуги років військовослужбовців складається відповідний висновок у двох примірниках, який затверджується командиром військової частини. Перший примірник висновку передається до фінансового відділення (служби) військової частини, а другий - підшивається до особової справи військовослужбовця. З висновком військовослужбовець повинен бути ознайомлений під особистий підпис.

При переміщеннях військовослужбовців на нове місце служби за новим місцем служби провадиться перевірка вислуги років для виплати надбавки за вислугу років, про що складається висновок. Військовослужбовцям, які прибули до військової частини для проходження служби, а їх особові справи на день прибуття не надійшли до військової частини, виплата надбавки здійснюється на підставі інформації про вислугу років, зазначеної в грошовому атестаті або іншому документі. Після надходження до військової частини особової справи військовослужбовця вислуга років для виплати йому надбавки оголошується наказом командира військової частини (пункт 7.13);

- військовослужбовцям, яким у встановленому порядку зараховано до вислуги років раніше не враховані періоди військової служби (роботи), доплата надбавки за вислугу років здійснюється з дня надання військовослужбовцями документів, що підтверджують їх період служби.

Якщо надбавка за вислугу років виплачувалась військовослужбовцю в менших, ніж належало, розмірах з вини посадових осіб військової частини, то здійснюється перерахунок надбавки за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на неї (пункт 7.14).

З вищевикладеного суд дійшов висновку, що після переміщення ОСОБА_1 на нове місце служби до ВЧ НОМЕР_1 за новим місцем служби мала бути проведена перевірка вислуги років для виплати надбавки за вислугу років та складений відповідний висновок, при цьому до вислуги років мала бути врахована попередня служба позивача, чого відповідачем зроблено не було, внаслідок чого, починаючи з 17 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, позивачу безпідставно не виплачувалась надбавка за вислугу років у розмірі 10% до посадового окладу.

Твердження представника відповідача про наявність об`єктивних причин, з яких позивачу не нараховувалась та не виплачувалась зазначена надбавка, таких як несвоєчасність надходження особової справи ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 , відсутність відомостей у грошовому атестаті, складеному при переведенні на нове місце служби, суд до уваги не приймає, оскільки відомості про попередню службу позивача були наявні у військовому квитку позивача, який, у свою чергу, надавався до кадрової служби ВЧ НОМЕР_1 .

Відповідачем суду не надано жодних доказів, що позивач не надавав військовий квиток, у якому були наявні записи про попередню службу позивача, та не виплата надбавки за вислугу років сталася внаслідок якихось дій або бездіяльності позивача. Крім того, відповідачем не надано жодних доказів, що позивач був обізнаний про не нарахування йому надбавки за вислугу років у періоді з квітня по грудень 2015 року та не повідомив, про таку невідповідність.

Більш того, після встановлення у січні 2016 року обставин, що ОСОБА_1 отримував надбавку за вислугу років у розмірі меншому, ніж вона виплачувалась, відповідач мав виплатити позивачу різницю, чого ним зроблено не було.

Посилання представника відповідача на розпорядження Командувача Національної гвардії України від 20.01.2015 № Р-2, в якому було визначено мінімальний розмір грошового забезпечення військовослужбовців підрозділів спеціального призначення, а також зазначено про необхідність зберігати міжпосадові співвідношення залежно від розмірів посадових окладів, окладів за військовими званнями та надбавки за вислугу років і не перевищувати рекомендованих розмірів грошового забезпечення, визначених у додатку 2 до цього розпорядження, відповідно до якого рекомендований розмір грошового забезпечення для осіб рядового, сержантського та старшинського складу і мають вислугу років на місяць до 5 років складає 6400,00 грн, як на підставу для не нарахування та не виплати позивачу надбавки за вислугу років, суд до уваги не приймає, оскільки цим розпорядженням не змінювалися складові грошового забезпечення військовослужбовців, обов`язкові до виплати.

З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що відповідачем протиправно у період з квітня по грудень 2015 року не нараховувалась та не виплачувалась позивачу надбавка за вислугу років у розмірі 10%, тобто, у цей період позивач отримував грошове забезпечення у меншому розмірі, ніж визначено Інструкцією № 638.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вимоги позивача про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 зробити перерахунок одноразової грошової допомоги при звільненні, з урахуванням невиплачених коштів, провести індексацію цих доходів та здійснити виплату, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 37.6 Інструкції № 638 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, які в разі звільнення з військової служби мають право на отримання одноразової грошової допомоги, до їх місячного грошового забезпечення, з якого нараховується ця одноразова грошова допомога, включаються:

для військовослужбовців, що звільняються з посад, на які вони були призначені, - оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і додаткові види грошового забезпечення (щомісячні надбавки, доплати, премія);

для військовослужбовців, які на день звільнення з військової служби перебували в розпорядженні відповідних начальників (командирів), - посадовий оклад, оклад за військовим званням на день звільнення з військової служби, надбавка за вислугу років, додаткові види грошового забезпечення (щомісячні надбавки, доплати, премія), що отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 37.10 Інструкції № 638 визначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, при звільненні зі служби після прийняття рішення про демобілізацію виплачується одноразова грошова допомога в порядку та розмірах, визначених Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460 (далі Порядок № 460).

Так, відповідно до пункту 1 Порядку № 460 військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби) (далі - військовослужбовці), виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Пунктом 4 Порядку № 460 визначено, що допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

Судом встановлено, що розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні позивача здійснено відповідачем за місячним грошовим забезпеченням позивача за березень 2016 року останнім повним місяцем військової служби.

Дослідженням довідки про розмір грошового забезпечення позивача (арк. спр. 121), встановлено, що до місячного грошового забезпечення увійшли: посадовий оклад 565,00 грн, надбавка за вислугу років 61,50 грн, оклад за військовим званням 50,00 грн, надбавка за виконання особливо важливих завдань 338,25 грн, премія 3559,50 грн, а всього 4574,25 грн.

Щомісячна додаткова грошова винагорода у сумі 3430,69 грн за приписами пункту 4 Порядку № 460 до розрахунку одноразової грошової допомоги не включена.

Служба позивача тривала 13 повних календарних місяців.

Відповідно, розмір одноразової грошової допомоги при звільненні складає 2378,61 грн (52 % (13 х 4) від 4574,25 грн (565,00 + 61,50 + 50,00 + 338,25 + 3559,50)).

За даними довідки про розмір грошового забезпечення позивача, розмір вихідної допомоги 2378,61 грн.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем розрахунок вихідної допомоги позивача здійснений із дотриманням вимог Інструкції № 638 та Порядку № 460.

Твердження представника позивача, що до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включено надбавку за вислугу років, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовані даними вказаної вище довідки про розмір грошового забезпечення позивача.

Що стосується вимог позивача про визнання незаконними та протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 щодо утримання із грошового забезпечення позивача військового збору у період з 09.09.2015 по 08.04.2016 та зобов`язання відповідача здійснити виплату позивачу цих незаконно утриманих коштів, суд зазначає таке.

Дослідженням довідки про розмір грошового забезпечення позивача, встановлено, що дійсно у період з вересня 2015 року по квітень 2016 року відповідачем утримувався військовий збір (арк. спр. 121).

10.09.2015 введений в дію Закон України від 18.06.2015 № 548-VІІІ «Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції», відповідно до якого підпункт 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2011 р., №№ 13-17, ст. 112) доповнено новими абзацами такого змісту:

«Тимчасово, на період проведення антитерористичної операції, не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції.

Порядок підтвердження статусу зазначених осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором визначається Кабінетом Міністрів України».

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 № 1161 «Про порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором», яка набрала чинності 12.01.2016, установлено, що підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки про залучення таких осіб до проведення антитерористичної операції та наказів оперативного штабу з управління антитерористичною операцією про прибуття (вибуття) таких осіб до (із) складу сил і засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції. Зазначені документи командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів), керівники установ, організацій та підприємств, у складі яких проходять службу чи працюють особи, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, подають до відповідної бухгалтерської служби для здійснення розрахунків.

Судом встановлено, як зазначено вище, що позивач дійсно брав участь в антитерористичній операції сектор «М» м. Маріуполь Донецької області, забезпеченні її проведення у період з 17.04.2015 по 21.04.2015, з 01.05.2015 по 05.01.2016, з 31.01.2016 по 08.04.2016, що підтверджено довідкою командира ВЧ НОМЕР_1 від 08.04.2016 № 2846, складеною на підставі наказів керівника сектору «М» від 25.04.2015 № 115 та від 04.02.2015 № 35 (арк. спр. 12).

Таким чином, з огляду на наведені вище нормативні акти, суд дійшов висновку, що грошове забезпечення позивача у періоді з січня по квітень 2016 року не підлягало оподаткуванню військовим збором на період безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції.

Твердження позивача, що його грошове забезпечення звільнялося від оподаткування військовим збором у період з 09.09.2015 до 12.01.2016 суд вважає необґрунтованими, оскільки до 12 січня 2016 року був відсутній порядок підтвердження статусу визначеного Податковим кодексом України кола осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим. Тільки після набрання чинності відповідною постановою Кабінету Міністрів України позивач набув права пільгу з оподаткування військовим збором.

Відповідач частково визнав зазначені позовні вимоги за період з січня по квітень 2016 року та надав до суду довідку, складену начальником фінансової служби (головним бухгалтером) ВЧ 3057 від 02.10.2017 № 1004, відповідно до якої ОСОБА_1 проведений перерахунок військового збору, що складає 315,35 грн., ця сума задепонована (арк. спр. 176).

Разом з тим, зазначена довідка не містить відомостей про період, за який проведено перерахунок, а також розрахунок вказаної суми. Відповідно, на думку суду, така довідка не свідчить про добровільне виконання відповідачем вимоги про зобов`язання здійснити розрахунок утриманого військового збору у періоді з січня по квітень 2016 року.

З огляду на наведене, судом встановлено, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині визнання протиправними дій відповідача щодо утримання із грошового забезпечення позивача військового збору у періоді з січня по квітень 2016 року, та зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату позивачу військового збору, утриманого у зазначеному періоді.

Вирішуючи вимоги позивача про визнання незаконними та протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу у виплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, зобов`язання відповідача виплатити позивачу таку грошову компенсацію, суд виходить з такого.

Позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом від 08.04.2016, у якому зазначив, що відмовляється від отримання належних йому за нормою речей та просить згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 компенсувати вартість неотриманого речового майна (арк. спр. 123).

Судом встановлено, що за цим рапортом позивач відповіді не отримував.

Згодом позивач повторно звернувся за грошовою компенсацією вартості неотриманого речового майна до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом від 27.09.2016 (арк. спр. 17).

На свій рапорт позивач отримав відповідь, оформлену листом від 18.01.2017 № 12/27/2-144, в якій зазначено, що у відповідності до Указу Президента України від 25.03.2016 № 116 постановлено провести звільнення військовослужбовців у визначені терміни та на день звільнення забезпечити їх комплектом польової форми одягу за сезоном. Разом із цим, ВЧ НОМЕР_1 забезпечена речовим майном в обсягах достатніх для забезпечення особового складу частини. Дія постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178 поширюється на випадки, коли військовослужбовець не отримав належні предмети речового майна, необхідні для забезпечення підлеглих військовослужбовців на день їх звільнення. Відповідно до рапорту від 08.04.2016 позивач відмовився від отримання належного йому речового майна згідно з нормами постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 № 1444, тому підстав для грошової компенсації за неотримане речове майно не має (арк. спр. 19).

У позовній заяві зазначено, що лист-відмову позивач отримав тільки 03.02.2017.

Відповідно до частини сьомої статті 21 Закону України від 13.03.2014 № 876-VII «Про Національну гвардію України» порядок продовольчого та речового забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України, а також грошової компенсації вартості за неотримані продукти харчування та речове майно визначаються відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

На момент видачі відповідачем наказу про виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, та подачі позивачем рапорту про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно стаття 9-1 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011) була чинною в редакції Закону України від 01 липня 2015 року № 567-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців», з врахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, визнано неконституційним зміну, внесену до цієї статті на підставі закону України від 28.12.2007 № 107-VI.

Так, частиною першою статті 9-1 Закону № 2011 встановлено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною другою статті 9-1 Закону № 2011 встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів. Порядок виплати грошової компенсації визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінетом Міністрів України, у свою чергу, постановою від 16 березня 2016 року № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), пунктом 3 якого визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Натомість частиною другою статті 9-1 Закону № 2011 визначено коло осіб, які мають право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі.

З огляду на вищевикладене, слід зробити висновок, що на момент звернення позивача щодо отримання грошової компенсації за неотримане речове майно Закон № 2011 передбачав право на отримання такої компенсації лише військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, а відповідно пункт 3 Порядку № 178 не підлягав застосуванню, оскільки суперечить нормам Закону № 2011.

Верховним Судом України неодноразово висловлено правову позицію, що положення частини другої статті 9-1 Закону № 2011 регулюють порядок виплати грошової компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби (постанови від 19.03.2013 у справі № 21-38а13, від 27.05.2014 у справі № 21-132а14, від 31.03.2015 у справі № 21-79а15).

Відтак, твердження позивача про те, що при звільненні він мав право на виплату йому компенсації за неотримане речове майно є помилковими.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частини є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Вимога про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 224,00 грн є, також, необґрунтованою, з огляду на таке.

Заподіяну матеріальну шкоду позивач пов`язує з грошовими витратами на оформлення нотаріальної довіреності на представництво його інтересів, поштові витрати по надісланню позовної заяви та уточнень до неї, що підтверджує відповідними платіжними документами (арк. спр. 165-168).

За приписами частин першої та другої статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 Цивільного кодексу України).

Враховуючи вищенаведені норми, суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві такої шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

У даному випадку грошові витрати позивача на оформлення нотаріальної довіреності на представництво його інтересів, поштові витрати по надісланню позовної заяви та уточнень до неї, не є шкодою, у розумінні вище зазначених норм, оскільки відповідач своїми діями цієї шкоди позивачу не завдавав, тобто такі витрати позивача не належать до збитків, завданих йому у результаті порушення його цивільного права, а є витратами пов`язаними із зверненням до суду.

Разом з тим, такі витрати не є й судовими витратами, перелік яких визначено статтею 87 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, судом встановлена відсутність законних підстав для присудження позивачу 224,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З огляду на все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат за приписами статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування ОСОБА_1 протягом квітня-грудня 2015 року надбавки за вислугу років в розмірі 10%.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо утримання із грошового забезпечення ОСОБА_1 військового збору протягом січня-квітня 2016 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати ОСОБА_1 надбавку за вислугу років, яку позивач недоотримував протягом квітня-грудня 2015 року, що встановлена наказом МВС України від 04.07.2014 № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України зробити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 , у зв`язку з невірним нарахуванням розміру надбавки за вислугу років, з урахуванням надбавки за виконання особливо важливих завдань, з квітня 2015 року по грудень 2015 року відповідно до наказу МВС України від 04.07.2014 № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 військового збору, утриманого у періоді з січня по квітень 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Повний текст постанови складено та підписано 09 жовтня 2017 року.

Суддя К.О. Пляшкова