Справа № 800/187/17
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2017 року м. Київ справа № 800/187/17

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (головуючого),

Веденяпіна О.А., Маринчак Н.Є., Усенко Є.А., Цвіркуна Ю.І.,

секретар судового засідання Загородній А.А.,

за участю :

представника позивача Сівакова Л.М.,

представника відповідача Гуцала Д.С.,

представників 3-х осіб Харченко С.В.,

Лаптієва А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом представника позивача ОСОБА_10 - адвоката Сівакова Леоніда Миколайовича до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комісія при Президентові України з питань громадянства, Державна міграційна служба України, Верховна Рада України про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 29 квітня 2017 року № 119/2017 в частині,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_10 (далі - позивач) через свого представника - адвоката Сівакова Леоніда Миколайовича звернувся до Вищого адміністративного суду України, як суду першої інстанції, з позовом до Президента України Порошенка Петра Олексійовича (далі - відповідач), треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комісія при Президентові України з питань громадянства (далі - 3-тя особа, Комісія), Державна міграційна служба України (далі - 3-тя особа, ДМС України ), Верховна Рада України (далі - 3-тя особа, ВР України ), в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати Указ Президента України від 29 квітня 2017 року № 119/2017 в частині припинення громадянства України ОСОБА_10.

Позов мотивований тим, що Конституцією України, яка має найвищу юридичну силу, визначено, що громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство, а Законом України «Про громадянство України» встановлено вичерпний перелік підстав для втрати громадянства, до яких, зокрема віднесено і добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, однак набуття громадянства іншої держави не є підставою для автоматичної втрати громадянства України, оскільки датою припинення є дата відповідного Указу Президента України. Проте на час прийняття рішення та підписання оскаржуваного Указу Президентом України у останнього були відсутні документи, які б підтверджували факт наявності підстав для втрати ОСОБА_10 громадянства. Отже, Указ Президента України від 29 квітня 2017 року №119/2017 безпосередньо порушує права позивача та прийнятий всупереч Конституції України, Закону України «Про громадянство України», а також Європейської конвенції про громадянство, яка містить заборону для держави позбавляти особу її громадянства, якщо таке позбавлення зробить особу апатридом. Крім того, позивач вказує на порушення процедури прийняття оскаржуваного Указу Президента України, оскільки Генеральний прокурор України та Міністр внутрішніх справ не наділені повноваженнями ініціювання процедури щодо позбавлення особи громадянства України.

В запереченнях на позовну заяву представник відповідача зазначив, що згідно Закону України «Про громадянство України» підставою для втрати громадянства є добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави. На час розгляду Комісією питання щодо втрати громадянства ОСОБА_10 та видання оскаржуваного Указу були наявні необхідні матеріали, які підтверджували наявність підстав для припинення щодо позивача громадянства України, а саме наявність громадянства іншої держави - Канади. Таким чином, Президент України діяв на підставі, в спосіб та у межах повноважень, що визначені Конституцією та законами України, прав, свобод та інтересів позивача не порушив.

В судовому засіданні представники сторін та третіх осіб дали відповідні пояснення на підтримку доводів, викладених у позовній заяві та запереченнях на неї, письмових поясненнях.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у позовній заяві, перевіривши та дослідивши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла наступних висновків.

У ході розгляду справи встановлено, що 18 квітня 2017 року Генеральний прокурор України листом № 01/1-44вих-17 звернувся до Міністерства внутрішніх справ України з проханням ініціювати процедуру втрати громадянства щодо ОСОБА_10 з огляду на те, що під час допиту його як свідка у кримінальному провадженні № 0000022 за статтею 111 Кримінального кодексу України, він повідомив, що у 2005 році він звернувся до компетентних органів Канади щодо отримання посвідки на проживання, яка була йому надана того ж року, та в подальшому отримав громадянство Канади без відмови від громадянства України ( т. 1 а.с. 17-18, 124-125 ).

До вказаного листа Генеральної прокуратури України додавалась копія протоколу допиту свідка - ОСОБА_10 від 24.02.2017 року (т. 1 а.с. 85-92, 117-119), у якому він стверджував про добровільне набуття громадянства Канади та перебування у такому.

Вказані документи Міністерством внутрішніх справ України були передані до ДМС України, яка надіслала їх до Головного управління ДМС України в місті Києві для розгляду та вжиття відповідних заходів (т.1 а.с.224).

21 квітня 2017 року Президенту України було внесено Подання про втрату громадянства № 3/2017 Солом'янського РВ ГУ ДМС України в м. Києві, погоджене ГУ ДМС України в м. Києві, затверджене ДМС України, щодо ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 211-218).

Надіслані ДМС України подання та матеріали 25 квітня 2017 року було розглянуто на засіданні Комісії при Президентові України з питань громадянства та за результатами розгляду прийнято рішення про рекомендування Президенту України задовольнити подання, що підтверджується протоколом засідання Комісії від 25.04.2017 року (т.1 а.с. 191-210).

Згідно з Указом Президента України від 29 квітня 2017 року № 119/2017 «Про припинення громадянства України», відповідно до пункту 26 статті 106 Конституції України та статей 17 і 19 Закону України «Про громадянство України» постановлено вважати таким, що втратив громадянство України, зокрема, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець та житель міста Києва ( т. 1 а.с.177, 190).

На підставі оцінки матеріалів справи, а саме: копії протоколу допиту свідка ОСОБА_10 від 02.03.2017 року та копії паспорта, виданого Урядом Канади на ім'я ОСОБА_10 НОМЕР_1, з терміном дії до 18.06.2017 року ( т. 1 а.с. 117-119, 138-142, 239-243), встановлено, що ОСОБА_10 добровільно надав оригінал вказаного паспорту для зняття з нього копії, після чого паспорт було йому повернуто. При цьому ОСОБА_10 не повідомляв про втрату громадянства Канади, в тому числі про вихід з нього.

Свідок ОСОБА_13, допитана судом у судовому засіданні, дала показання, що під час допиту як свідка у кримінальному проваджені ОСОБА_10 повідомив особисто, що він добровільно набув громадянство Канади. В подальшому надав оригінал паспорта громадянина Канади на своє ім'я серія/номер НОМЕР_1, який мав механічні пошкодження в місці проставлення штрих-коду. Позивач не заявляв, що ним було втрачено громадянство Канади. З оригіналу наданого паспорта було зроблено копію, яку власноручно засвідчив своїм підписом ОСОБА_10 Відомості досудового розслідування, які містились у протоколі допиту від 24.02.2017 року свідка ОСОБА_10 у кримінальному провадженні № 0000022, було розголошено з дозволу прокурора.

Також встановлено, що позивач станом на 29.04.2017 року належав до громадянства України, свідченням чого є наявність у нього паспорта громадянина України та Довідка про належність особи до громадянства України ( т. 1 а.с. 219, 237-238).

Відповідно до пункту 26 статті 106 Конституції України Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначається Законом України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі - Закон № 2235-III).

Відповідно до статті 17 Закону № 2235-III громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Підстави для втрати громадянства України регламентовано статтею 19 Закону № 2235-III, зокрема, згідно з пунктом 1 частини першої якої підставою для втрати громадянства України є добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

Нормативно-правовим актом, який згідно із Законом № 2235-III визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України, є Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 23.03.2001 року № 215 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 87 Порядку для припинення громадянства України внаслідок його втрати органи міграційної служби, дипломатичні представництва чи консульські установи України готують та подають: а) подання про втрату громадянства України; б) документ, що підтверджує перебування особи у громадянстві України; в) один із таких документів: - документ, що підтверджує добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, разом із документом, який підтверджує, що на момент такого набуття громадянин України досяг повноліття (у випадку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 19 Закону); […] г) документ, який підтверджує, що громадянин України внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства. Такий документ не вимагається в тому випадку, коли оформлення документів про припинення громадянства України внаслідок втрати здійснюється відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 19 Закону.

Обґрунтовуючи незаконність Указу № 119 в частині визнання його таким, що втратив громадянство України, позивач вказує, що на час його видання у відповідача були відсутні необхідні документи, які підтверджували втрату ним громадянства України, що прийняття Указу супроводжувалось грубим перевищенням повноважень органами, які беруть участь у провадженні щодо вирішення питань громадянства України, та порушенням процедури провадження, оскільки Указ № 119 щодо нього прийнято з ініціативи Генерального прокурора України, а не органів міграційної служби; Комісія при Президентові України з питань громадянства не розглядала відповідне питання на своєму засіданні.

Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності необхідних документів, які б підтверджували наявність підстав для визнання його таким, що втратив громадянство України, встановлені обставини справи та вимоги матеріального закону, слід зазначити, що 21 квітня 2017 року Президентові України було внесено подання № 3/2017 Солом'янським РВ ГУ ДМС України в м. Києві, погоджене ГУДМС України в м. Києві та затверджене ДМС України, про втрату громадянства України ОСОБА_10

25 квітня 2017 року Комісія при Президентові України з питань громадянства на своєму засіданні розглянула матеріали щодо втрати громадянства позивачем, за результатами якого прийняла рішення в частині, що стосується позивача, що оформлення поданих документів відповідає вимогам законодавства України, наявність підстав для втрати громадянства України підтверджено документально та вирішено внести на розгляд Президента України пропозицію - задовольнити подання ДМС України про втрату громадянства України позивачем.

Як зазначалось вище, відповідачу для прийняття рішення щодо подання та для видання Указу було подано всі документи, визначені пунктом 87 Порядку, а саме: подання про втрату громадянства України; документ, що підтверджує перебування особи у громадянстві України; документ, що підтверджує добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави.

В розпорядженні як органів, що готували та погоджували подання, так і на розгляд відповідачу, було подано документи, які в своїй сукупності доводили факт добровільного набуття позивачем громадянства Канади.

Таким документом, яким був у розпорядженні відповідача, є протокол допиту свідка від 24 лютого 2017 року у кримінальному провадженні № 0000022 за статтею 111 Кримінального кодексу України, в якому зазначено, що позивачу було роз'яснено зміст статті 63 Конституції України про те, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім'ї чи близьких родичів, коло яких визначене законом, зміст статті 18 Кримінального процесуального кодексу України про свободу від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів чи членів сім'ї, зміст статті 66 Кримінального процесуального кодексу України про порядок проведення допиту свідка та його права та обов'язки, зокрема, право відмовитися давати показання щодо себе, близьких родичів та членів сім'ї, а також було попереджено у відповідності до статті 67 Кримінального процесуального кодексу України про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, та з якого вбачається, що будучи допитаним як свідок, позивач повідомив, що у 2005 році він звернувся до компетентних органів Канади щодо тримання посвідки на проживання в цій державі, яка була надана йому того ж року, а в подальшому ним отримано громадянство Канади без відмови від громадянства України.

Ці показання свідчать, що позивач підтвердив своє звернення із заявою про набуття громадянства Канади і таке було добровільним, внаслідок такого звернення позивач набув громадянство Канади, що ним не заперечується під час розгляду справи, а так само доводиться фактом наявності у нього паспорта громадянина Канади, оригінал якого він добровільно надав слідчому Петровій Є.І. під час допиту як свідка та з якого було зроблено за його згодою копію, власноручно ним завірену, і на час набуття такого (а це після 2005 року) позивач досяг повноліття.

Викладені обставини підтверджуються наведеними вище показаннями свідка ОСОБА_13, протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 24.02.2017 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 02.03.2017 року та не заперечуються сторонами.

В розпорядженні як органів, що готували та погоджували подання, так і Президента України, також був документ, який підтверджував, що ОСОБА_10 внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства.

Таким документом була власноруч завірена позивачем копія паспорта громадянина Канади на його ім'я серія/номер НОМЕР_1 (термін дії до 18.06.2017 року), наявність якого засвідчує, що позивач на час ініціювання процедури втрати громадянства України та видання Указу № 119 був громадянином Канади.

Суд не вважає обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу доводи позивача, що паспорт було анульовано, оскільки одна лише наявність механічних пошкоджень паспорта не свідчить, що він був анульований за передбаченою процедурою держави, якою він був виданий - Канади. Паспорт, що загальновідомо, є власністю Уряду Канади і мав бути вилучений/повернутий компетентним органам держави, власністю якої він є.

Крім того, анулювання паспорту не є тотожним поняттю втрати громадянства, що супроводжується певним процесом (звернення до компетентного органу, подання передбаченого переліку документів/формулярів, засвідчення втрати виданим рішенням).

В підтвердження цього слід зазначити, що припинення громадянства Канади врегульовано законодавством вказаної держави, а саме статтею 9 Закону про громадянство, (Citizenship Act, 1985), згідно із пунктом 1 якої громадянин може подати заяву про припинення громадянства у випадках, передбачених пп. a,b,c,d,e. При цьому пунктом 3 цієї статті визначено, що якщо заява, подана відповідно до пункту 1 цієї статті, схвалена Міністром, Міністр видає заявнику сертифікат припинення громадянства і заявник втрачає громадянство після завершення дня, в який видано сертифікат, або в будь-який інший день, що визначений в сертифікаті.

Такого сертифіката (його копію) позивачем суду не надано. Позивач та його представник не заявляли про отримання позивачем такого сертифікату впродовж усього судового процесу.

Також слід зазначити, що підпунктом г пункту 87 Порядку не визначено вичерпний перелік документів, їх форму, зміст, суб'єкт видання, якими підтверджується, що особа внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства.

Оскільки за загальним визначенням документ - це засіб закріплення різними способами на спеціальному матеріалі інформації про факти, події, явища об'єктивної дійсності і розумової діяльності людини, то до такого документу, який засвідчував факт перебування позивача у громадянстві Канади, слід віднести і зазначений вище документ - паспорт громадянина Канади на ім'я ОСОБА_10 серія/номер НОМЕР_1 (термін дії до 18.06.2017 року), з оригіналу якого, з дозволу позивача, було знято копію, яку власноручно ним засвідчено.

Хоча за загальним правилом згідно із частиною другою статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, однак слід враховувати і вимоги частини першої статті 71 КАС України, згідно із якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України. У зв'язку з цим, враховуючи вимоги таких принципів адміністративного судочинства, як змагальність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі, позивачу було надано можливість обґрунтовано заперечити проти доводів та доказів відповідача і запропоновано надати свої докази та довести їх переконливість перед судом, зокрема в частині втрати громадянства Канади, на дату прийняття Указу № 119,однак, позивач таких доказів не надав.

Водночас слід зазначити, що факти та обставини, які стосуються втрати громадянства Канади, з огляду на доводи позивача, мали б бути відомими саме йому, як особі, щодо якої такі існували чи існують, та його стосувались чи стосуються.

Більш того, позивач у своїх доводах не стверджував, що він, одночасно, як дитина набув за народженням громадянство України та громадянство Канади; набув дитиною, яка є громадянином України, громадянство своїх усиновителів унаслідок усиновлення іноземцями; автоматично, будучи громадянином України, набув громадянство Канади внаслідок одруження з іноземцем; автоматично, будучи громадянином України, який досяг повноліття, набув громадянство Канади внаслідок застосування законодавства про громадянство Канади, і не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства Канади, що в силу підпунктів а-г пункту 1 частини першої статті 19 Закону № 2235-III не вважається добровільним набуттям громадянства іншої держави.

Враховуючи те, що Указ № 119 в частині, що стосується позивача, видавався відповідно до статей 17, 19 Закону № 2235-ІІІ, Порядку, тобто відповідно до «закону» (сукупності офіційних джерел юридичних норм), який регулює вирішення вказаних питань, і такий «закон» надав позивачу можливість в розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки своїх дій, зокрема, добровільного набуття громадянства Канади будучи громадянином України, та за встановлених обставин вказує, що втрата громадянства України щодо нього була здійснена відповідно до «закону», і при цьому були дотриманні встановлені «законом» процедурні гарантії, оскаржуваний в частині Указ № 119 не є свавільним.

Отже, підстави вважати виданий Указ № 119 в частині, що стосується позивача таким, що порушив принцип законності, відсутні.

Слід зазначити, що законодавство України є досить ліберальним щодо поновлення у громадянстві після його втрати. Так, згідно із пунктом 4 частини першої статті 6 Закону України «Про громадянство України» громадянство України набувається внаслідок поновлення громадянства, порядок якого визначено статею 10, і позивач може цим скористатись.

Щодо порушенням процедури провадження за поданнями з питань припинення громадянства, оскільки Указ № 119 в частині прийнято з ініціативи Генерального прокурора України, а не органів міграційної служби, то слід зазначити, що Порядком не визначено вичерпний перелік джерел, з яких органи державної міграційної служби можуть отримувати інформацію про підстави втрати особою громадянства України, а тому за наявності відповідних звернень та фактів, на підтвердження яких було подано документи, що отримані з дотриманням закону, органи міграційної служби мали всі передбачені законом підстави для перевірки таких та вжиття відповідних заходів, передбачених законом.

Водночас, розгляд заяв про прийняття до громадянства України, про вихід із громадянства України, подань про втрату громадянства України, документів про припинення громадянства України з підстав, передбачених міжнародними договорами України, внесення пропозицій Президентові України з цих питань є основним із завдань Комісії при Президентові України з питань громадянства, а чинне законодавство не містить застережень та обмежень стосовно джерел, з яких органи державної міграційної служби можуть отримувати інформацію про наявність підстав для втрати особою громадянства України.

Доводи позивача, з посиланням на повідомлення у засобах масової інформації (т. 1 а.с. 19-20), що Комісія при Президентові України з питань громадянства не розглядала відповідне питання на своєму засіданні, спростовуються протоколом № 2 засідання Комісії від 25.04.2017 року.

Щодо Висновку експертного семантико-текстуального дослідження № 63/17 від 26.05.2017 року, проведеного за заявою адвоката Сівакова Л.М., складеного експертом ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 113-116), то з такого вбачається, що хоча об'єктивний зміст понять «втрата громадянства», «припинення громадянства», «позбавлення громадянства» і полягає у тому, що в результаті цих дій особа позбувається громадянства країни, однак розрізняючим у змісті є те, що вони представляють різні способи позбутися громадянства країни і це, в свою чергу, підтверджує нетотожність понять «втрата громадянства» та «позбавлення громадянства» в розумінні Закону № 2235-III, а тому свідчить про те, що позивач позбувся громадянства внаслідок його втрати, а не внаслідок позбавлення громадянства, що заборонено Конституцією України.

Досліджений та демонстрований в судовому засіданні відеозапис фрагменту прес-конференції Президента України Порошенка П.О. доводить те, що така прес-конференція проводилась через певний час після видання оскаржуваного Указу № 119 і на ній відповідачем було лише підтверджено, що такий щодо позивача видавався. В цілому, наскільки це можливо на такому заході, окреслено підстави та обставини його видання, однак, вислови відповідача жодним чином не доводять протиправності його дій щодо видання та суті Указу № 119 в частині, що стосується позивача.

Дослідженні під час судового розгляду докази, на які посилається суд, відповідають критеріям належності та допустимості, визначеним статтею 70 КАС України, оскільки, по-перше, такі містять інформацію щодо предмету доказування, по-друге, судом не встановлено, що такі докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом, чи походять із інших засобів доказування, ніж ті, що визначені законом для підтвердження певних обставин.

Відповідно до статті 222 Кримінального процесуального кодексу України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Допитаний свідок ОСОБА_13 повідомила суду, що відомості, які містяться в протоколі допиту свідка ОСОБА_10 від 24.02.2017 року, було розголошено з дозволу прокурора.

Крім того, слід враховувати межі судового контролю за дискреційними повноваженнями відповідача згідно частини третьої статті 2 КАС України, відповідно до якої суди при перевірці обґрунтованості адміністративних актів повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів.

Дії відповідача щодо видання Указу № 119 в частині втрати громадянства України позивачем не були довільними та нераціональними, оскільки ґрунтувались на вимогах законодавства та були підтверджені доказами, та в будь-якому випадку не були помилковими щодо фактів, зокрема, факту добровільного набуття позивачем громадянства Канади та перебування у такому і, як наслідок, наявності підстав для видання Указу про втрату ним громадянства України.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси, однак він повинен конкретизувати такі, оскільки захисту підлягають саме ті права, свободи та інтереси, які закріплені Конституцією чи законами.

Зі змісту поданої позовної заяви (т.1 а.с. 6) вбачається, що позивач вважає порушеним його право, передбачене статтею 25 Конституції України, оскільки він як громадянин України не міг бути позбавлений громадянства України, та порушено щодо нього принцип запобігання виникненню випадків безгромадянства і неможливості позбавлення громадянина України громадянства України, що передбачено пунктами 2, 3 частини першої статті 2 Закону №2235-ІІІ.

Враховуючи зазначені вище встановлені у справі на підставі оцінки доказів обставини, суд приходить до висновку, що правові гарантії встановлені статтею 25 Конституції України та пунктом 3 частини першої статті 2 Закону № 2235-ІІІ, щодо позивача порушені не були, оскільки його не було позбавлено громадянства України, а внаслідок видання Указу № 119 він не став апатридом, тобто особою без громадянства. Позивач втратив громадянство внаслідок добровільного набуття громадянства іншої держави, факт припинення якого ним станом на 29.04.2017 року судом не встановлено. Це свідчить про відсутність порушення статті 7 Європейської конвенції про громадянство та статті 8 Конвенції про скорочення без громадянства, які ратифіковані Верховною Радою України.

Відтак колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку щодо відсутності правових підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 158 - 163, 171-1 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову представника позивача ОСОБА_10 - адвоката Сівакова Леоніда Миколайовича до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Комісія при Президентові України з питань громадянства, Державна міграційна служба України, Верховна Рада України про визнання незаконним та скасування Указу Президента України від 29 квітня 2017 року № 119/2017 в частині - відмовити.

Постанова може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, та набирає законної сили після закінчення строку на подання заяви про її перегляд Верховним Судом України, якщо таку заяву не було подано.

Судді І.Я. Олендер

О.А. Веденяпін

Н.Є. Маринчак

Є.А. Усенко

Ю.І. Цвіркун

Постанова в повному обсязі складена 06.10.2017 року.