Справа № 809/1078/17
Суддя: Гундяк В.Д.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
"04" жовтня 2017 р. № 809/1078/17
11 год. 40 хв. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - Гундяка В.Д.
при секретарі Бунич Т.В.,
за участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Релігійної організації "Релігійна громада Української Православної Церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия" до міського голови м. Коломиї ОСОБА_3, начальника Коломийського відділу поліції Головного управління Національної Поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, зобовя'зання вчинити дії, визнання протиправними та скасування розпорядження та рішень,-
01.08.2017 року релігійна організація "Релігійна громада Української Православної Церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия" звернулася до суду з адміністративним позовом до міського голови м. Коломиї ОСОБА_3, начальника Коломийського відділу поліції Головного управління Національної Поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_4 про визнання дій протиправними, зобовя'зання вчинити дії, визнання протиправними та скасування розпорядження та рішень.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачами протиправно вчинено дії щодо обмеження доступу релігійної громади Української Православної Церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия до приміщення церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 в м. Коломия та з порушенням вимог чинного законодавства винесено оскаржувані рішення, які перешкоджають даній громаді здійснювати релігійні обряди і використовувати згадану культову споруду.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Суду пояснив, що 04.06.2017 року священнослужителі Української Греко-католицької Церкви, шляхом обману керівника парафії, здійснили богослужіння в церкві Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 у м. Коломия, після чого стали висловлювати погрози віруючим та створювати конфліктну ситуацію. Вказав, що у звязку з цим на місце події викликано працівників Національної поліції та представників органів місцевого самоврядування. Зазначив, що начальником Коломийського відділу поліції Головного управління Національної Поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_4 було прийнято рішення про опечатування культової споруди. На його думку, такі дії обмежили релігійну громаду у законному праві користування культовою спорудою, при цьому не було досягнуто превентивної мети застосування поліцейського заходу охорони прав і свобод людини, запобігання загрозі публічної безпеки. Водночас звернув увагу суду, що в порушення вимог чинного законодавства України міським головою м. Коломия однобово прийняте оскаржуване розпорядження, яким створено робочу групу з питань конфесійної приналежності церкви. З огляду на дану обставину, вважає всі подальші рішення даної робочої групи протиправними та такими, що підлягають до скасування. Просив позов задовольнити повністю.
Відповідач - міський голова м. Коломиї ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не подав, причини неявки суду не повідомив. Позов не визнав з підстав, викладених у поданому запереченні, в якому вказав, що оскільки на даний момент у м.Коломиї по вул. Карпатській зареєстровано дві релігійні громади, то з метою уникнення конфлікту та міжконфесійних протистоянь церква опломбована за згодою самого ж позивача. Вказав, що храм Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия є памяткою архітектури національного значення, тому його утримання в неналежному стані є порушенням вимог чинного законодавства. Окрім того зазначив, що доказів передачі позивачу культової будівлі не має, що на його думку, спростовує твердження релігійної громади про законне право на користування храмом. Разом з тим звернув увагу суду, що робоча група, створена оскарженим розпорядженням, не приймала жодних рішень щодо використання культової споруди чи інших управлінських рішень обовязкових до виконання, а всі рішення приймались за спільною згодою і носили виключно рекомендаційний характер. Просив в задоволенні позову відмовити.
Відповідач - начальник Коломийського відділу поліції Головного управління Націонільної Поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_4 в судове засідання повторно не зявився, хоча в усіх випадках був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не подав, причини неявки суду не повідомив. Правом на подання заперечення проти позову не скористався.
Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів, необхідних для вирішення справи по суті, згідно положень ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС) України суд визнав можливим розглянути дану адміністративну справу на підставі наявних у ній доказів за відсутності відповідачів.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника позивача, взявши до уваги обставини, викладені відповідачем - міським головою м. Коломиї ОСОБА_3 у поданому запереченні, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що 04.07.2017 року через наявний між парафіями УГКЦ та УПЦ конфлікт, який виник з приводу відправлення богослужінь обома парафіями у церкві Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия, начальником Коломийського відділу поліції Головного управління Національної Поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_4 опечатано приміщення вищевказаного храму. Дана обставина підтверджується як поясненнями представника позивача, так і дослідженими в судовому засіданні фотографічними документами.
В судовому засіданні встановлено, що 07.06.2017 року міський голова м. Коломиї ОСОБА_3 видав розпорядження «Про утворення робочої групи з питань конфесійної приналежності церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия» за №206-р, яким створено та визначено склад робочої групи, що діяла під його керівництвом.
Вподальшому робочою групою з питань конфесійної приналежності церкви Благовіщення Пресвятої Богородиці, утвореною згідно вищевказаного розпорядження міського голови м. Коломиї, прийнято рішення щодо використання вищезгаданої культової споруди, оформлені протоколами №№1, 2 від 07.06.2017 року та 13.06.2017 року відповідно.
За наслідками розгляду справи суд вважає оскаржувані дії начальника Коломийського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 та рішення робочої групи з питань конфесійної приналежності церкви Благовіщення Пресвятої Богородиці, утвореної згідно розпорядження міського голови м. Коломиї ОСОБА_3 за №206-р від 07.06.2017 року, оформлені протоколом №1 від 07.06.2017 року, неправомірними з наступних мотивів.
Згідно вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, серед іншого, перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законами України «Про Національну поліцію», «Про свободу совісті та релігійні організації», "Про місцеве самоврядування" та «Про управління обєктами державної власності».
Стаття 35 Конституції України передбачає право кожного на свободу світогляду і віросповідання, яке включає, в тому числі і право безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності.
При цьому згідно чч.1-3 даного Закону під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації, обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції, а здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.
Згідно з ст.30 вищевказаного Закону поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним процесуальним кодексом України, на підставі та в порядку, визначених законом.
Поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом.
Статтею 36 даного Закону одним із таких заходів визначено вимогу залишити місце і обмеження доступу на визначену територію. При цьому відповідно до даної норми поліцейський уповноважений вимагати від особи (осіб) залишити визначене місце на певний строк або заборонити чи обмежити особам доступ до визначеної території або обєктів, якщо це необхідно для забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони життя і здоровя людей, для збереження та фіксації слідів правопорушення.
Здійснивши системний аналіз вищевказаних норм суд вважає, що для застосування превентивного заходу у вигляді вимоги залишити місце і обмеження доступу на визначену територію органами поліції обов'язково слід встановити факт необхідності забезпечувати публічну безпеку і порядок, охорону життя і здоровя людей, збереження та фіксації слідів правопорушення. Однак відповідно до наданих в судовому засіданні представником позивача пояснень, жодних причин застосування даного превентивного заходу відповідачем - начальником Коломийського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 та необхідності значної тривалості його в часі вказано не було.
Крім того, відповідно до положень ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Водночас відповідач жодних доказів правомірності вчиненої дії з опечатування церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия суду не надав. Зокрема відповідачем не надано жодних доказів нагальної необхідності застосованого превентивного заходу, який обмежив право релігійної громади на користування культовою спорудою, чи неможливості забезпечення публічної безпеки і порядку в інший спосіб.
З огляду на зазначене, суд вважає, що позовна вимога про визнання неправомірними дій начальника Коломийського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 підлягає до задоволення.
Підставною, на переконання суду, є і вимога позивача про скасування рішень робочої групи з питань конфесійної приналежності церкви Благовіщення Пресвятої Богородиці, оформлених протоколом №1 від 07.06.2017 року.
Так, з аналізу конституційних положень ч.2 ст. 19 Конституції України слідує, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владні управлінські функції і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом вимог статей 140 та 144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою, зокрема, через районні ради та їх виконавчі органи, в особі виконавчого апарату районної ради, і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень слідує, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.
Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.
Тому держава в особі органів, передбачених в ст. 17 Закону, є належним власником культових будівель і майна.
Культова будівля і майно, що є державною власністю, можуть передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. За відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору.
Культова будівля та інше майно, які становлять історичну, художню або іншу культурну цінність, передаються релігійним організаціям і використовуються ними з додержанням установлених правил охорони і використання пам'яток історії та культури.
Самовільне захоплення культових будівель чи привласнення культового майна не допускається.
Судом встановлено, що церква Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия є державною власністю. Дана обставина відповідно до ч.3 ст.72 КАС України доказуванню не підлягає як така, що визнається сторонами, зокрема представник позивача неодноразово визнавав це в судовому засіданні, а міський голова м. Коломиї зазначив про даний факт у поданому суду запереченні на позовну заяву, і в суду не виникає сумніві щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання.
З системного аналізу вищевказаної норми вбачається, що уповноваженим органом на прийняття рішення про передачу у безоплатне користування або повернення у власність релігійних організацій безоплатно культової будівлі і майна в даному випадку є виключно Івано-Франківська обласна державна адміністрація.
За таких обставин, міський голова приймаючи оскаржені рішення діяв в порушення конституційних приписів, які встановлюють засади здійснення в Україні місцевого самоврядування, так як питання використання культових споруд Законом вилучене із сфери компетенції відповідача, а його вирішення доручене іншому державному органу.
Як вбачається з наявного в матеріалах справи та дослідженого судом в якості письмового доказу по справі протоколу робочої групи з питань конфесійної приналежності церкви Благовіщення Пресвятої Богородиці за №1 від 07.06.2017 року та розпорядження міського голови м. Коломия за №206-р від 07.06.2017 року про утворення такої групи, остання була створена та провела перше засідання в один і той же день.
Дана обставина, на переконання суду, унеможливила прийняття обєктивних та обґрунтованих рішень, так як членам робочої групи не було надано достатнього часу для ознайомлення з усіма обставинами та матеріалами справи, що мали значення для вирішення конфлікту.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до переконання, що рішення робочої групи під керівництвом відповідача, яка згідно повідомлення за підписом міського голови від 05.07.2017 року за №2842/1/01-43/20 функціонувала відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування", з питань конфесійної приналежності церкви Благовіщення Пресвятої Богородиці, оформлені протоколом за №1 від 07.06.2017 року, є протиправними та підлягають до скасування, як такі що порушують права позивача на використання культової споруди.
Суд відхиляє посилання відповідача на неналежне оформлення договірних відносин з приводу використання культової споруди, так як відсутність відповідного договору згідно постанови КМУ №1699 від 29.10.2003 року не позбавляє позивача права користування культовим майном, переданим відповідно до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради народних депутатів за №170 від 17.09.1991 року.
Суд вважає безпідставним також посилання відповідача на необхідність прийняття оскаржених рішень зв'язку з неналежним утриманням пам'ятки архітектури, оскільки охорона таких пам'яток здійснюється виключно визначеними органами у спосіб, передбачений чинним законодавством, а види відповідальності за правопорушення у цій сфері прямо встановлені відповідним Законом.
Одночасно суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що оскаржені рішення не можуть бути скасовані, як такі, що не носять нормативного характеру, оскільки зазначений факт не звільняє міського голову від встановленого обовязку дотримуватися при прийнятті даних рішень вимог Закону України Про місцеве самоврядування в Україні та діяти лише в межах своєї компетенції. Крім того, на переконання суд, у в змісті ч.1 ст. 19, ст.144 Конституції України незаконність оскаржуваних рішень є достатньою підставою для їх скасування, навіть незважаючи на відсутність спричинення останніми шкідливих наслідків чи створення загрози їх настання.
Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Однак в порушення зазначеного процесуального припису міський голова, як відповідач субєкт владних повноважень, не надав суду достатніх доказів правомірності рішень, оформлених протоколом за №1 від 07.06.2017, що порушують права позивача, як належного користувача культової споруди.
Окрім того, відповідачем в поданому суду запереченні не наведено жодної норми матеріального чи процесуального права, яка б наділяла міського голову повноваженнями вирішувати питання, викладені в оскаржуваних рішеннях.
Разом з тим відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є виключно захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а не перевірка законності дій та рішень цих органів. Як слідує з системного аналізу даної норми адміністративні суди при здійсненні судочинства не виконують жодних наглядових функцій, а відтак позбавлені можливості визнання неправомірними дій чи рішень суб'єкта владних повноважень, якщо це не пов'язано з необхідністю захисту порушеного права.
Судом не встановлено будь-яке порушення прав позивача, яке відбулося в результаті видання міським головою м. Коломиї ОСОБА_3 розпорядження «Про утворення робочої групи з питань конфесійної приналежності церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия» за №206-р від 07.06.2017 року та прийняття рішень, оформлених протоколом №2 від 13.06.2017 року, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Крім того, відповідно до системного аналізу норм КАСУ суд може давати оцінку виключно вже вчиненим діям та ухваленим рішенням владного органу, а не забороняти прийняття певного рішення чи зобов'язувати вчинити дії на майбутнє, навіть у випадку їх можливої ідентичності рішенню чи діям, які визнані судом протиправними та незаконними за результатами судового розгляду. Зокрема вирішуючи публічно-правовий спір суд постановляє рішення, яке є наслідком чинного правового регулювання. При цьому, приймаючи судову постанову, суд не може вирішувати спір в майбутньому чи обмежувати волю правоохоронного чи іншого органу щодо можливості в подальшому вчиняти будь-які дії.
Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що вимога позивача про зобовязання начальника Коломийського відділу поліції Головного управління Національної Поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_4 утриматися від вчинення будь-яких дій, спрямованих на перешкоджання доступу представників релігійної громади УПЦ до культової споруди до задоволення не підлягає.
З огляду на зазначене позов слід задовольнити частково.
Згідно ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено.
Таким чином підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Коломийського відділу поліції Головного управління Націонільної Поліції в Івано-Франківській області та Коломийської міської ради на користь релігійної організації "Релігійна громада Української Православної Церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия" по 1 600 грн. судових витрат із кожного відповідача, сплачених позивачем відповідно до квитанції ПАТ «Правекс-банк» за №4305/з5 від 01.08.2017 року.
На підставі ст. 35 Конституції України, ст.ст. 2, 30, 36 Закону України «Про Національну поліцію», ст.17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-
позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії начальника Коломийського відділу поліції Головного управління Націонільної Поліції в Івано-Франківській області ОСОБА_4 в частині застосування превентивного поліцейського заходу у вигляді вимоги залишити місце проведення богослужінь, обмеження доступу релігійній громаді Української Православної Церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия до культової споруди за адресою вул. Карпатська,2 м. Коломия, та її опечатування.
Визнати протиправними та скасувати рішення робочої групи з питань конфесійної приналежності церкви Благовіщення Пресвятої Богородиці, утвореної згідно розпорядження міського голови м. Коломиї ОСОБА_3 за №206-р від 07.06.2017 року, оформлені протоколом №1 від 07.06.2017 року.
В задоволенні позову у іншій частині відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Коломийського відділу поліції Головного управління Націонільної Поліції в Івано-Франківській області на користь релігійної організації "Релігійна громада Української Православної Церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия" 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. судових витрат.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Коломийської міської ради на користь релігійної організації "Релігійна громада Української Православної Церкви Благовіщення Пресвятої ОСОБА_2 м. Коломия" 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. судових витрат.
Згідно ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гундяк В.Д.

Постанова складена в повному обсязі 09.10.2017 року.