Справа № 809/831/17
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року№ 876/8553/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську, начальника Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську ОСОБА_2, про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із адміністративним позовом до відповідачів УПФУ в м. Івано-Франківську, начальника УПФУ м. Івано-Франківську ОСОБА_2, в якому просила: 1) визнати незаконним наказ начальника УПФУ м. Івано-Франківську ОСОБА_2 від 05.05.2017 року за №36-ОС «Про звільнення ОСОБА_1М.»; 2) поновити позивача на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій УПФУ в м. Івано-Франківську; 3) стягнути з відповідачів на користь позивача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу; 4) стягнути з відповідачів в користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000 грн..

Відповідачі позову не визнали, у суді першої інстанції подали заперечення, просили відмовити в задоволенні позовної заяви.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.07.2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську від 05.05.2017 за № 36-ОС про звільнення ОСОБА_1. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську. Стягнуто з управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8240,05 грн.. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

З цією постановою суду першої інстанції від 12.07.2017 року не погодився відповідач УПФУ в м. Івано-Франківську та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що на виконання постанови КМУ від 21.12.2016 року № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» було введено в дію штатний розпис УПФ з новою структурою та штатним розписом, затвердженим наказом Управління від 22.02.2017 р. № 53. За результатами введених змін 23 працюючих державних службовця підлягали скороченню (звільненню). При звільненні працівників за скороченням штату Управлінням було дотримано усіх вимог закону. Вказує апелянт, що в Управлінні з моменту попередження про звільнення і по дату звільнення ОСОБА_1 вакантних посад не було, а отже, була відсутня можливість запропонувати позивачці переведення на будь-яку іншу посаду. Профком Управління дав згоду на звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ. На засіданні робочої групи письмові попередження про наступне вивільнення за відсутністю вакантних посад отримали також шість працівників, яких також було звільнено за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Після введення нового штатного розпису штатна чисельність працівників Управління скоротилась із 126 до 103. Зазначає апелянт, що у позивача не було переваг для залишення на роботі перед іншими працівниками. В Управлінні позивач працювала на тимчасових посадах, допускала порушення трудової дисципліни, тривалий час перебувала на лікарняних. Суд першої інстанції при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу не врахував отриманої позивачем у Івано-Франківському центрі зайнятості допомоги по безробіттю в розмірі 3149,79 грн..

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену постанову суду від 12.07.2017 року і прийняти нову постанову суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач апеляційної скарги не визнала, у суді апеляційної інстанції подала заперечення, просить оскаржену постанову суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявились в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом УПФУ у м. Івано-Франківську №36-ОС від 05.05.2017 р. «Про звільнення ОСОБА_1М.» позивача ОСОБА_1 звільнено 05.05.2017 р. з посади головного спеціаліста сектору з виплати пенсій УПФУ в м. Івано-Франківську, у зв'язку з реорганізацією, на підставі п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» (а.с. 11).

Підставою для звільнення у вказаному Наказі зазначено попередження ОСОБА_1 від 06.03.2017 року та згода профспілкового комітету (протокол №10 від 19.04.2017 року).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності оскарженого позивачем наказу №36-ОС від 05.05.2017 р. про звільнення ОСОБА_1, щодо наявності підстав для поновлення позивача на раніше займаній посаді та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з врахуванням наступного.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини щодо звільненням зі служби державних службовців врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.83 ЗУ «Про державну службу», державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю (ч.3 ст.87 ЗУ «Про державну службу»).

Пунктом 1 ч.1 ст.87 ЗУ «Про державну службу» встановлено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення, зокрема є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України).

Частиною 3 ст.36 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до п. 2, 3, 10 ч.2 ст.42 КЗпП України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Порядок вивільнення працівників врегульований ст.49-2 КЗпП України. Згідно ч.1 вказаної статті, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до ст.48 ЗУ «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч.3 ст49-2 КЗпП України).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні спору пов'язаного зі звільненням працівників (службовців) через скорочення чисельності або штату, слід з'ясувати чи дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Частина 2 ст.71 КАС України встановлює, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Матеріалами справи підтверджується, що згідно структури УПФУ в м. Івано-Франківську, затвердженої 27.05.2015 року, кількість штатних посад в Управлінні становила 126, в тому числі у Відділі з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії 42.

Штатними розписами УПФУ в м. Івано-Франківську на 2015 р. і на 2016 р. було передбачено також загальну кількість штатних працівників 126. При цьому, у Відділ з питань призначення, перерахунку та виплати пенсії входили Сектор з питань призначення і перерахунку пенсій та Сектор з виплати пенсій. Загальна кількість штатних посад у вказаному Відділі та Секторах становила також 42, в тому числі головних спеціалістів 38. У Секторі з виплати пенсії було передбачено головних спеціалістів 15.

На виконання постанови КМУ від 21.12.2016 року №988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» та постанови правління ПФУ від 22.12.2016 року № 29-1 «Про примірні структури територіальних органів Пенсійного фонду України», відповідно до наказу головного управління ПФУ в Івано-Франківській області № 16 від 14.02.2017 р. «Про штатну чисельність працівників органів ПФУ Івано-Франківської області», затверджено штатну чисельність працівників органів ПФУ Івано-Франківської області.

Так, згідно штатного розпису та структури на 2017 рік штатна чисельність управління ПФУ в м. Івано-Франківську складає 103 посади, в тому числі 100 посад державних службовців. У структуру Управління входять Відділ з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №1 з кількістю штатних посад 22, в тому числі головних спеціалістів 19, провідних спеціалістів 1, та Відділ з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №2 з кількістю штатних посад 22, в тому числі головних спеціалістів 19, спеціалістів 1.

Отже, внаслідок змін штатного розпису та структури управління ПФУ в м. Івано-Франківську на 2017 рік штатна чисельність посад працівників з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій збільшилась із 42 до 44, в тому числі спеціалістів - із 38 до 40.

Таким чином, являються безпідставними доводи апелянта про те, що в Управлінні відбулось скорочення штату та чисельності штатних посад працівників з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій, в тому числі головних спеціалістів.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 в управлінні ПФУ в м. Івано-Франківську працювала з 01.10.2009 р., а з 23.07.2015 р. позивач працювала на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій УПФУ в м. Івано-Франківську, тимчасово, на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3 (а.с. 40-43).

Наказом №24-ОС від 20.04.2017 року основного працівника ОСОБА_3 переведено з посади головного спеціаліста сектору з виплати пенсій на посаду спеціаліста відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій №2, продовживши їй відпустку для догляду за дитиною (а.с. 44).

Таким чином, являються безпідставними доводи апелянта про те, що після введення штатного розпису на 2017 рік в Управлінні не було вільних посад, які б могли бути запропоновані позивачу ОСОБА_1.

При цьому, являються неправомірними дії Управління щодо звільнення позивача ОСОБА_1 з тимчасової посади на час відпустки для догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_3, і прийняття на цю тимчасову посаду іншого працівника, без здійснення пропозиції позивачу будь-якої іншої посади.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачі не діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що призвело до порушення права позивача на працю. Відповідачами не доведено чому перевага в залишенні на роботі надана іншим працівникам, та не доведено про неможливість перевести позивача з його згоди на іншу роботу в цій установі.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним наказу від 05.05.2017 року за №36-ОС «Про звільнення ОСОБА_1М.», поновлення позивача на посаді головного спеціаліста сектору з виплати пенсій УПФУ в м. Івано-Франківську та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що у резолютивній частині оскарженої постанови суду від 12.07.2017 року не зазначено судом першої інстанції з якої саме дати необхідно поновити позивача на посаді, тобто не вказано із 06 травня 2017 року.

Також судом першої інстанції не вказано грошового розміру середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає негайному стягненню в користь позивача, тобто не вказано 3987,05 грн..

Крім цього, судом першої інстанції при визначенні загального розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 06.05.2017 року по 12.07.2017 року, який підлягає стягненню в користь позивача, не врахував розміру отриманої позивачем за цей період допомоги по безробіттю в Івано-Франківському міському центрі зайнятості, що становить 3149,79 грн. згідно довідок Івано-Франківського міського центру зайнятості №1544 від 03.07.2017 р. та № 31 від 21.07.2017 р..

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача із УПФУ в м. Івано-Франківську складає 5602,26 грн. (194,49 грн. х 45 днів 3149,79 грн.).

Відносно позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 25000 грн., суд апеляційної інстанції враховує, що постанова суду першої інстанції від 12.07.2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди не оскаржена позивачем в апеляційному порядку.

Одночасно, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в резолютивній частині постанови суду першої інстанції від 12.07.2017 року допущено описку щодо дати наказу № 36-ОС, оскільки вказано «від 05.05.2016 року» замість правильно «від 05.05.2017 року». Така описка може бути виплавлена самим судом першої інстанції згідно ст.169 КАС України.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанову суду першої інстанції від 12.07.2017 року слід змінити.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську задоволити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську, начальника Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську ОСОБА_2, про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди змінити, а саме:

- абзац третій резолютивної частини постанови суду доповнити словами і цифрами «із 06 травня 2017 року»;

- в абзаці четвертому резолютивної частини постанови суду формулювання «у розмірі 8240,05 грн.» замінити формулюванням «у розмірі 5602,26 грн.»;

- абзац пятий резолютивної частини постанови суду доповнити словами і цифрами «у розмірі 3987,05 грн.».

У решта частині постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання постановою законної сили, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

ОСОБА_4

Повний текст постанови виготовлено 09.10.2017 року