Справа № 807/744/15
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/9214/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Рибачука А. І.,

суддів Багрія В. М., Старунського Д. М.,

за участю секретаря Андрушківа І. Я.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року у справі № 807/744/15 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Закарпатської митниці ДФС про визнання наказів протиправними та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Закарпатської митниці ДФС, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати протиправними та скасувати накази Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 442-кв «Про припинення відпустки по догляду за дитиною» та № 398-о «Про звільнення ОСОБА_2 Й.», поновити його на посаді старшого державного інспектора кінолога відділу кінологічного забезпечення управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС або на рівнозначну вакантну посаду.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що його незаконно звільнено з посади державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС у звязку із закінченням строку трудового договору, оскільки він перебував у відпустці по догляду за дитиною без збереження заробітної плати і на нього поширюються гарантії, передбачені статтею 184 Кодексу законів про працю України.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано накази відповідача від 10 квітня 2015 року № 442-кв «Про припинення відпустки по догляду за дитиною» та № 398-о «Про звільнення ОСОБА_2 Й.», поновлено позивача на посаді головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС або на рівнозначній посаді з 15 квітня 2015 року.

Не погодившись із зазначеною постановою суду, Закарпатська митниця ДФС подала апеляційну скаргу, в якій покликаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що звільнення ОСОБА_2 у зв'язку із закінченням строку трудового договору є правомірним, оскільки він був призначений на займану ним посаду тимчасово, до дня виходу на роботу основного працівника ОСОБА_3, а відтак у звязку із виходом на роботу основного працівника трудові правовідносини з ним припинилися і як наслідок також і повязана із цим відпустка по догляду за дитиною без збереження заробітної плати.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити в її задоволенні.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча відповідача належним чином було повідомлено про дату, час та місце його проведення, тому відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що з 13 грудня 2013 року позивач працював на посаді старшого державного інспектора кінолога відділу кінологічного забезпечення управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Чопської митниці Міндоходів.

27 січня 2015 року позивач подав заяву про призначення його в порядку переведення на посаду головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС тимчасово, на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_3 до його фактичного виходу на роботу.

Наказом начальника Закарпатської митниці ДФС від 30 січня 2015 року № 142-о «Про особовий склад» позивача в порядку переведення з 01 лютого 2015 року призначено на посаду головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС тимчасово, на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_3 до дня його фактичного виходу з відпустки, та звільнено з посади старшого державного інспектора кінолога відділу кінологічного забезпечення управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Чопської митниці Міндоходів.

Наказом начальника Закарпатської митниці ДФС від 18 лютого 2015 року № 68-кв «Про надання відпустки для догляду за дитиною» позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 18 лютого 2015 року по 01 березня 2015 року.

Наказом начальника Закарпатської митниці ДФС від 27 лютого 2015 року № 109-кв «Про надання відпустки для догляду за дитиною», у звязку з тим, що дитина потребувала домашнього догляду, позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною з 02 березня 2015 року по 24 лютого 2016 року.

Пунктом 1 наказу начальника Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 398-о «Про звільнення ОСОБА_2 Й.» позивача, призначеного тимчасово, на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_3 до дня його фактичного виходу з відпустки, звільнено з14 квітня 2015 року з посади головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС у звязку із закінченням строку трудового договору, відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Цим же наказом зобовязано управління фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку провести з позивачем повний розрахунок, виплатити йому компенсацію за 88 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (підпункти 2.1 та 2.2. пункту 2), зобов'язано позивача здати до відділу персоналу службове посвідчення та нагрудний номерний знак (пункт 3), зобов'язано сектор охорони державної таємниці, технічного та криптографічного захисту інформації забезпечити позбавлення позивача доступу до ЄАІС (пункт 4), зобов'язано відділ персоналу видати позивачу трудову книжку (пункт 5).

Наказом начальника Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 442-кв «Про припинення відпустки для догляду за дитиною», у звязку із закінченням строку трудового договору, з 14 квітня 2015 року припинено позивачу відпустку для догляду за дитиною без збереження заробітної плати, надану наказом начальника Закарпатської митниці ДФС від 27 лютого 2015 року № 109-кв «Про надання відпустки для догляду за дитиною».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що до виходу позивача з відпустки для догляду за дитиною у відповідача були відсутні правові підстави для його звільнення у зв'язку із закінченням строкового трудового договору та відповідно для припинення його перебування у такій відпустці, оскільки дія строкового трудового договору відповідно до вимог чинного законодавства продовжується до закінчення цієї відпустки.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Отже позивача правомірно було звільнено з 14 квітня 2015 року з посади головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС у звязку із виходом на роботу основного працівника ОСОБА_3

Аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у рішеннях від 10 вересня 2008 року у справі № 6-9644св08 та від 10 лютого 2010 року у справі № 6-22056св09.

Разом з цим необхідно зазначити, що статтею 184 Кодексу законів про працю України встановлені певні гарантії для вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Так відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадку їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до частин третьої, шостої статті 179 Кодексу законів про працю України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обовязковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Також необхідно зазначити, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 24 Конституції громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенція), яка ратифікована Україною Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4 , 7 та 11 До Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 14 Конвенції користування правами та свободами, визначеними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своєму рішенні від 22 березня 2012 року у справі № 30078/06 «ОСОБА_4 проти Російської Федерації» зазначив, що просування гендерної рівності є однією з цілей кожної держави члена Ради Європи. Тому в основі відмінного ставлення, яке могло б бути виправданим з точки зору Конвенції, повинні бути вагомі причини. Відсилання до традицій, гендерних упереджень чи поширеної серед жителів відповідної країни думки не є достатнім виправданням для відмінного ставлення за ознакою статі. Справді стаття 8 Конвенції не передбачає ні права на отримання відпустки для догляду за дитиною, ні права на отримання відповідної допомоги, однак така відпустка і допомога в принципі охоплюються гарантіями статті 8. Звідси випливає, що стаття 14 Конвенції у взаємозвязку з статтею 8 Конвенції є такою, що підлягає застосуванню. Відповідно, якщо держава вирішує встановити систему відпусток для догляду за дитиною, вона повинна зробити це у спосіб, сумісний зі статтею 14 Конвенції.

Також Європейський суд з прав людини зазначив, що у питаннях відпустки для догляду за дитиною і відповідних виплат чоловіки знаходяться в аналогічній ситуації по відношенню до жінок. На відміну від відпустки у звязку з вагітністю та пологами, яка забезпечує жінці можливість відновлення після пологів та вигодовування своєї дитини, якщо вона цього бажає, відпустка по догляду за дитиною і повязані з нею виплати відносяться до наступного періоду, який має за мету забезпечити одному з батьків можливість знаходитись вдома і особистого догляду за дитиною.

Європейський суд з прав людини констатував, що неможливість використання відпустки для догляду за дитиною військовослужбовцями мужчинами, в той час коли військовослужбовці жінки мають на це право, не може бути розумно і обєктивно виправдано, а відповідно відмінність у відношенні, якої зазнав заявник, повинна бути прирівняна до дискримінації за ознакою статі.

Європейський суд з прав людини постановив, що в даному випадку мало місце порушення статті 14 Конвенції у взаємозвязку з статтею 8 Конвенції.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналізуючи викладене суд приходить до висновку, що встановлена статтею 184 Кодексу законів про працю України відмінність у відношенні до працівників чоловіків та працівників жінок, якої зазнав позивач, є дискримінацією за ознакою статі.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак суд приходить до висновку, що на позивача також поширюються гарантії, передбачені частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України, а відповідно відповідач зобовязаний був запропонувати йому іншу роботу, яку він міг виконувати, однак не виконав такого обовязку.

Разом з цим необхідно зазначити, що невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом обовязку щодо працевлаштування звільненого працівника протягом трьох місяців не є підставою для поновлення такого працівника на попередній роботі, оскільки в цьому випадку за його заявою може вирішуватись спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобовязання по працевлаштуванню.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 21-303а13.

Оскільки позивач правомірно був звільнений з посади головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС у звязку із виходом на роботу основного працівника, то відповідно помилковим є висновок суду першої інстанції про незаконність пункту 1 наказу начальника Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 398-о «Про звільнення ОСОБА_2 Й.» та наявність підстав для поновлення позивача на роботі, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Щодо решти заявлених позивачем вимог, то такі правомірно задоволені судом першої інстанції, оскільки відповідач з огляду на наявність у нього обовязку працевлаштувати позивача не мав законних підстав розривати з ним правовий зв'язок як з працівником шляхом припинення його перебування у відпустці для догляду за дитиною без збереження заробітної плати та проведення з ним остаточного розрахунку.

Окрім цього можливість відкликання з відпустки для догляду за дитиною чи її припинення з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу взагалі не передбачена чинним законодавством України.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення необхідно скасувати в частині задоволення вимог позивача про визнання протиправним та скасування пункту 1 наказу Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 398-о «Про звільнення ОСОБА_2 Й.» та про поновлення його на посаді державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС або рівнозначній їй посаді, та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в цій частині, а в решті залишити його без змін.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року у справі № 807/744/15 скасувати в частині задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування пункту 1 наказу Закарпатської митниці ДФС від 10 квітня 2015 року № 398-о «Про звільнення ОСОБА_2 Й.» та про поновлення ОСОБА_2 на посаді державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Закарпатської митниці ДФС або рівнозначній їй посаді, та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в цій частині.

В решті постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2017 року у справі № 807/744/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Повний текст судового рішення виготовлено 09 жовтня 2017 року.