Справа № 815/7088/15
Суддя: Цвіркун Ю.І.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 року м. Київ К/800/20938/16

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Цвіркуна Ю.І. (суддя-доповідач),
Маринчак Н.Є.,
Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за касаційною скаргою Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2016 року

у справі № 815/7088/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Північтранс»

до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

Публічне акціонерне товариство «Північтранс» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2016 року у справі № 815/7088/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2016 року у справі № 815/7088/15 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2016 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області від 30.11.2015 року № , № .

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, колегія суддів встановила таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що за результатами документальної позапланової виїзної перевірки Публічного акціонерного товариства «Північтранс» щодо документального підтвердження фінансово-господарських відносин із платниками податків ТОВ «Евробілд Компані» за період з 01.04.2015 року по 30.04.2015 року та з ТОВ «Укрбілд ЛТД» за період з 01.05.2015 року по 31.07.2015 року, відповідачем складено акт від 05.11.2015 року № 2440/15-54-22-05/05523553, яким встановлено порушення: - пп. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п.п. 198.1, 198.3 ст. 198, п.п. 200.1, 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в розмірі 635 110, 00 грн. та завищено від'ємне значення різниці між сумою податкових зобов'язань та сумою податкового кредиту в розмірі 73 723, 00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 30.11.2015 року: - № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 73 723, 00 грн.; - № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 952 665, 00 грн., у тому числі 635 110, 00 грн. за основним платежем та 317 555, 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень став висновок податкового органу про нереальність господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «Евробілд Компані», ТОВ «Укрбілд ЛТД».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено належними доказами правомірність формування податкового кредиту, оскільки локальні кошториси не містять достатньої інформації щодо витрат на будівельні матеріали, їх доставку, щодо виробників, інших характеристик товарів, а також щодо наявності у його контрагентів трудових ресурсів та основних фондів.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, прийшов до висновку про правомірність формування позивачем за спірними операціями податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки зазначені обставини не є підставою для прийняття оскаржених податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів суду касаційної інстанції, з урахуванням норм податкового законодавства, чинних на час виникнення відповідних правовідносин, погоджується з висновками суду апеляційної інстанції.

Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у складі ціни за придбану продукцію та виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог законодавства України.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Пунктом 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 200.2 статті 200 цього Кодексу при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в перевіряємий період позивач мав господарські відносини з ТОВ «Евробілд Компані» на підставі договору підряду, згідно якого підрядник зобов'язався провести роботи по заміні існуючих вікон на металопластикові з ремонтом укосів вікон відповідно до кошторисної документації в приміщеннях адміністративної будівлі, розташованих за адресою: м. Одеса, 21-км. Старокиївської дороги на території ПАТ «Північтранс».

Крім цього, між ПАТ «Північтранс» та ТОВ «Укрбілд ЛТД» були укладені договори підряду, за якими підрядник зобов'язався провести ремонтні роботи з ремонту покрівлі будівлі «Комплексу мийка пересувного складу», покрівлі будівлі «АБК», покрівлі будівлі «Діагностична лабораторія», комплекс послуг з прибирання приміщень замовника (послуга клінінгу), розташованих за адресою: м. Одеса, 21-км. Старокиївської дороги, а також роботи з ремонту даху будівлі, розташованої за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Чехова, 4.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що виконання спірних операцій підтверджується договорами, локальними кошторисами, актами прийняття виконаних підрядних робіт, актом приймання-передавання матеріалів, актом надання послуг, податковими накладними.

Отримані послуги були оплачені позивачем, а на момент складання податкових накладних контрагенти позивача були зареєстровані як платники податку на додану вартість.

Крім того, за результатами перевірки не встановлено порушення заповнення первинних бухгалтерських документів та порядку їх обліку в бухгалтерському та в податковому обліку.

Доводи відповідача про фіктивність укладених договорів з посиланням на узагальнену податкову інформацію, направлену ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві та ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, згідно якої неможливо провести зустрічну звірку ТОВ «Евробілд Компані», а у ТОВ «Укрбілд ЛТД» відсутні наявні трудові ресурси для виконання операцій з надання послуг з ремонту, реконструкції та обслуговування, правомірно не прийнято судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки чинне законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента може слугувати підставою для висновку про неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Крім того, укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання підрядних робіт.

З приводу даних локальних кошторисів, слід зазначити, що вони не є документами первинного бухгалтерського обліку, від наявності та правильності заповнення яких залежить право на формування податкового кредиту. Встановлено, що всі витрати позивача, у тому числі і витрати на будівельні матеріали, закладені у кошторисній документації.

Таким чином, судом апеляційної інстанції, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, оцінка яким дана з дотриманням ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, зроблений правильний висновок про недоведеність відповідачем, на якого в силу норми частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається обов'язок доказування, правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень. Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами, які відповідають вимогам законодавства.

За таких обставин підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та встановлених обставин справи.

З урахуванням викладеного, є підстави вважати, що судом апеляційної інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, яке постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Стаття 220 Кодексу адміністративного судочинства України визначає межі перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області відхилити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2016 року у справі № 815/7088/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та на неї може бути подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ю.І.Цвіркун

Судді Н.Є.Маринчак

Т.М.Шипуліна