Справа № 226/1055/17
Суддя: Редько Ж. Є.
Дата ухвалення: 2017-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 226/1055/17
Провадження № 2-а/226/96/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Попенко І.І.,

представника відповідача ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м.Мирнограді Донецької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області про визнання протиправним і скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області (далі за текстом Фонд) про визнання протиправним і скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії, в обґрунтування якого вказав, що у звязку з набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595, якою затверджений Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, у населеному пункті, де він мешкав, а саме: м.Донецьк, вул.Світлична, б.16, було припинено здійснення повноважень відповідним органом Пенсійного фонду України, а також зупинені до моменту повернення окупованої території під контроль органів державної влади видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування. Перебуваючи на обліку у відповідача як особа, переміщена з тимчасово окупованої території та проведення антитерористичної операції, він щомісяця отримував пенсію до березня 2017 року включно. У квітні 2017 року з невідомих йому причин пенсія зарахована не була, чим було порушено його конституційне право на соціальний захист та позбавлено єдиного джерела для існування. Проте, про прийняття рішення про припинення виплати пенсії йому не було повідомлено та вказаного рішення він не отримував. Він є особою, яка пропрацювала у своїй країні, сплачуючи внески до системи пенсійного забезпечення. Оскільки жодної з визначених у ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» підстав для припинення виплати йому пенсії не існує, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Фонду про припинення виплати йому пенсії та зобовязати відповідача поновити виплату його пенсії з 01.04.2017.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 не зявився. Згідно з наявною заявою, просив розглянути справу за його відсутності і постановити рішення про повне задоволення позовних вимог.

Представник відповідача управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в обгрутнування своєї позиції вказав, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області з 30.01.2015. Місцем реєстрації позивача є м.Донецьк, Куйбишевський район, вул.Світлична, б.16. 26.01.2015 позивач отримав в Управлінні соціального захисту населення Мирноградської міської ради (далі УСЗН) довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу за адресою: АДРЕСА_1. Виплата пенсії позивачу була припинена після надходження від Держприкордонслужби списків тривало відсутніх за місцем їх фактичного проживання внутрішньо переміщених осіб, серед яких є і позивач. Посилаючись на постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», № 509 від 01.10.2014 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи УСЗН ОСОБА_2 у судовому засіданні висловилася проти позовних вимог, підтримавши позицію відповідача, та надала свої заперечення, згідно яких на момент первинного звернення позивача до управління 26.01.2015 ч.8 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-УІІ передбачала термін дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у шість місяців з моменту її видачі, який міг бути продовжений на наступні шість місяців, для чого внутрішньо переміщена особа мала повторно звернутися за фактичним місцем свого проживання до відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту населення. З 13.01.2016 відповідно до ст.4 Закону дія довідки була визначена безстроково. Крім того, згідно з п.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509, довідка, видана до 20.06.2016, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та безстроковою, крім випадків, передбачених ст.12 Закону № 1706. Як наслідок, довідка внутрішньо переміщеної особи позивача від 26.01.2015 № 9 не може вважатися безстроковою, оскільки останнім не продовжено термін її дії до 26.07.2015. Також, 30.06.2016 позивач вдруге звернувся до Управління та отримав нову довідку від 30.06.2016 № НОМЕР_1, яку скасовано на підставі п.3 ч.1 ст.12 Закону України № 1706, а саме на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання. У звязку з викладеним, представник третьої особи просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, пенсійну справу позивача № 166482, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно пенсійного посвідчення серії ААБ № 166921 від 05.06.2007 отримує пенсію за віком.

Відповідно до довідки від 30.06.2016 № НОМЕР_1 ОСОБА_3 взятий на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а саме: Куйбишевського району м.Донецька, вул.Світлична, б.16, в АДРЕСА_2.

Зазначена інформація внесена до Єдиної інформаційної бази внутрішньо переміщених осіб. Відповідно до листа УСЗН від 29.06.2017 згідно із ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи позивача скасована.

Місто Донецьк включено до затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

30.01.2015 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату пенсії, у якій просив запросити його пенсійну справу з управління Пенсійного фонду України в Куйбишевському районі Донецької області, де він раніше отримував пенсію за віком.

За розпорядженням відповідача № 3056 від 10.02.2015 позивачу було відновлено виплату раніше отриманої пенсії.

Відповідно до довідки відповідача від 29.06.2017 про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії вбачається, що позивач ОСОБА_3 по березень 2017 року отримував пенсію в розмірі 1694,79 грн, з квітня 2017 року виплата пенсії останньому була припинена.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що позивач ОСОБА_3 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м.Димитрові до теперішнього часу. Проте з квітня 2017 року пенсія йому не сплачується через його відсутність за місцем перебування. Ніякого рішення Фондом про припинення виплати пенсії позивачу не приймалося, достатньо було отриманої інформація з Держприкордонслужби.

Предметом спору, порушеного позивачем, є правомірність припинення йому виплати пенсії відповідачем з квітня 2017 року.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоровя, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обовязок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право відповідно до ч.2 ст.46 Основного Закону України гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується ч.2 ст.22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у звязку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Питання виплати пенсій врегульовані ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058 (далі Закон № 1058), за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Закон № 1058 або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав зупинення або непоновлення виплати вже призначеної пенсії, є тільки підстави припинення виплати відповідно до ст.49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений. Вказаною нормою Закону також передбачено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з 01.04.2017 не виносилось.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706 (далі Закон № 1706).

Відповідно до ст.7 Закону № 1706 для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розвязання проблем, повязаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно положень ст.1 Конвенції, ст.1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями ст.14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, право позивача на отримання пенсії є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобовязань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обовязок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у звязку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення.

Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не може позбавляти його права на отримання призначеної його пенсії з віком. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримує пенсію в іншому територіальному органі Пенсійного фонду на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Крім того, ані Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ані законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 № 1669-УП, ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обовязки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання його пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Водночас, зазначені відповідачем та третьою особою постанови Уряду не є законами, а тому як підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

З огляду на приведене, враховуючи, що пенсія за віком - є виплатою довічною та постійною, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог ст.19 Конституції України, ч.1 ст.49 Закону № 1058-VI, оскільки з квітня 2017 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Відповідно до ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для припинення виплати йому пенсії. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивача про зобовязання поновити виплату пенсії з квітня 2017 року.

Відповідно до ч.2 ст.46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Оскільки відповідачем не приймалося рішення про припинення виплати пенсії позивачу, вимоги ОСОБА_3 щодо визнання протиправним та скасування неіснуючого рішення є такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі Конституції України, законів України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішень Європейського суду та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись, ст.ст.2, 11, 71, 86, 99, 160-163, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області про визнання протиправним і скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в м.Димитрові Донецької області поновити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, виплату пенсії за віком з 01 квітня 2017 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст рішення виготовлено 06 жовтня 2017 року.

Суддя Ж.Є.Редько