Справа № 807/1516/16
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/8922/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Кухтея Р. В., Яворського І. О.;

за участю секретаря судового засідання - Торкот Д. О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання неправомірною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

17 жовтня 2016 року Закарпатським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області про визнання неправомірною та скасування постанови старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції від 28 жовтня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 47089740.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що у державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області не було визначених законом підстав для повернення виконавчого документа стягувачеві.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції від 28 жовтня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 47089740.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем - Ужгородським міським відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що 29 травня 2014 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 446 про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_2 для задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк».

28 жовтня 2015 року старшим державним виконавцем міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції Ярешко Д.В. на підставі статті 47 частини 1 пункту 4 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 47089740.

Вказана постанова мотивована тим, що підставами для повернення виконавчого документа стягувачеві є перешкоджання стягувачем провадженню виконавчих дій, при цьому здійснено посилання на статтю 47 частину 1 пункт 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (в редакції станом на час винесення оскаржуваної постанови) (далі по тексту Закон України № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Статтею 2 частинами 1, 2 Закону України № 606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (надалі - державні виконавці).

Відповідно до статті 11 частини 1, частини 2 абзацу 1 Закону України № 606-XIV, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Вичерпні підстави повернення виконавчого документу стягувачеві визначено статтею 47 Закону України № 606-XIV, зокрема, частина 1 пункт 4 вказує, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу в у разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Відповідно до ч. 4 ст. 47 Закону України № 606-XIV передбачено, що про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З аналізу статті 47 Закону України № 606-XIV суд констатує, що державний виконавець у постанові, якою повертає виконавчий документ, зобов'язаний зазначити, у даному випадку, у чому все ж таки, полягає перешкоджання зі сторони стягувача провадженню виконавчих дій.

Встановлено, що постанова, винесена відповідачем 28 жовтня 2015 року, була отримана позивачем лише 03 жовтня 2016 року (а.с. 17), а суду не було надано жодного доказу того, на підставі якого можна б зробити висновок, що з моменту подання виконавчого документу до примусового виконання та до моменту винесення оскаржуваної постанови позивач отримував від державного виконавця документи чи будь-яких інші вимоги щодо необхідності вчинення певних дій (чи необхідність утриматися від вчинення дій), а відтак суд не може зробити висновок щодо наявності у поведінці позивача ознак перешкоджання провадженню виконавчих дій.

Таким чином, у державного виконавця були відсутні для повернення виконавчого документа на підставі статті 47 частини 1 пункту 4 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на фактичні обставини справи, колегія суддів констатує, що постанова старшого державного виконавця міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції від 28 жовтня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 47089740 - не відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України та вірно скасована судом першої інстанції.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 41, 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області - залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 року в справі № 807/1516/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
І. О. Яворський
Повний текст судового рішення виготовлено 09 жовтня 2017 року.