Справа № 821/1290/17
Суддя: Кузьменко Н.А.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/1290/17
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Кузьменко Н.А.,

при секретарі - Рябчич А.М.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Палінічака К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Херсонської митниці Державної фіскальної служби про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

28 серпня 2017 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Херсонської митниці Державної фіскальної служби з позовними вимогами про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії, а саме:

- визнати протиправним рішення інспектора відділу митного оформлення №3 митного поста "Херсон-центральний" Херсонської митниці ДФС Олійника Миколи Івановича та скасувати картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів від 16.08.2017 №UA508050/2017/00210;

- зобов'язати Херсонську митницю Державної фіскальної служби України здійснити митне оформлення пропуску товару через митний кордон України, зазначеного в митній декларації від 16.08.2017р., а саме, міні басейну.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що 16.08.2017 інспектором відділу митного оформлення № 3 митного поста "Херсон-центральний" Херсонської митниці ДФС при перетині митного поста йому була видана картка відмови № UA508050/2017/00210 у пропуску через митний кордон України з міні басейном об'ємом 1380 літрів, вагою 376 кг, вартістю 10000 тисяч грн на автомобілі марки ГАЗ. В обґрунтування підстави відмови у пропуску через митний кордон інспектор посилається на порушення позивачем вимог п.6.4 ст.6, п.7.1 ст.7 (а саме ч.1 ст.374 МКУ), п.12.4 ст.12 Закону України від 12.08.2014 № 1636-VІІ "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України", 1 ст.257 МКУ від 13.03.2012 № 4495- VI, Постанови Кабінету Міністрів України № 450 від 21.05.2012. Позивач вважає, що підстави відмови у пропуску через митний пост є незаконними, а його права порушені.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в адміністративному позов та просив суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач 12 вересня 2017 року подав до суду письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнає з таких підстав. Громадянином ОСОБА_3 не було надано жодного документу для визначення митної вартості чи будь-яких інших супровідних документів (крім інструкції для монтажу з поглибленням) щодо технічних характеристик та ідентифікації заявленого «міні-басейну», в інспекторського складу не було можливості визначити базу оподаткування. Зазначене стало підставою для складання картки відмови у пропуску товару (міні басейн об'ємом 1380 літрів, вагою 376 кг та вартістю 10000 грн) через митний кордон України №UA508050/2017/00210 від 16.08.2017. Відповідач стверджує, що митне оформлення пропуску товару є дискреційними повноваженнями Херсонської митниці ДФС. Все це, на думку відповідача, є підставами для повної відмови в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши надані сторонами документи, заслухавши представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що 16.08.2017 близько 16 годин дня у зону митного контролю ВМО № 3 митного поста "Херсон-Центральний" Херсонської митниці ДФС із території ВЕЗ "Крим" у напрямку до материкової території України прибув транспортний засіб марки "GAZ" модель 330202-414 VIN: НОМЕР_2 р.н. НОМЕР_1, під керуванням громадянина України ОСОБА_3.

Старшому державному інспектору відділу митного оформлення № 3 Херсонської митниці ДФС Олійнику М.І. надано документи для митного оформлення, а саме:

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 13.01.2012р.;

- паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_3 серія НОМЕР_4, виданий 23.12.1999р.;

- митну декларацію для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не пов'язаних зі здійсненням підприємницької діяльності від 16.08.2017;

- документ, що підтверджує право власності громадянина на транспортний засіб НОМЕР_5 від 18.02.2017р.

- документ, що підтверджує право власності громадянина на транспортний засіб НОМЕР_6 від 07.01.2017р.

У митній декларації було зазначено відомості про товар, а саме його назву - "міні басейн", об'єм - 1380 л, вага - 376 кг, вартість - 10000 грн.

За результатами перевірки митної декларації було складено картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA508050/2017/00210 від 16.08.2017 року.

Причинами відмови у пропуску через митний кордон у картці відмови зазначено порушення вимог п.6.4 ст.6, п.7.1 ст.7 (а саме ч.1 ст.374 МКУ), п.12.4 ст.12 Закону України від 12.08.2014 № 1636-VІІ "Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України", 1 ст.257 МКУ від 13.03.2012 № 4495- VI, Постанови Кабінету Міністрів України № 450 від 21.05.2012 р.

Позивач вважає, що відповідач, в разі не згоди з митною вартістю, повинен був визначити митну вартість в передбаченому законом порядку та прийняти рішення про корегування митної вартості, а не відмовляти у пропуску товару через митний кордон.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На фізичних осіб, які перетинають адміністративний кордон ВЕЗ "Крим", поширюється дія розділу XII Митного кодексу України з урахуванням положень статті 9 цього Закону щодо переміщення валютних цінностей (п.7.1 ст.7 Закону України «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України»).

Під час тимчасової окупації поставки товарів на територію (з території) ВЕЗ "Крим" здійснюються з урахуванням того, що митні формальності, пов'язані з поставками товарів, переміщенням транспортних засобів комерційного призначення та фізичних осіб через адміністративний кордон ВЕЗ "Крим", здійснюються у відповідних контрольних пунктах в'їзду-виїзду, в яких утворюються підрозділи органів доходів і зборів, а для поставки товарів, що переміщуються трубопровідним транспортом та лініями електропередач, - у місцях, визначених статтею 231 та частиною п'ятою статті 247 Митного кодексу України (пп.1 п.12.4. ст.12 Закону України «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України»).

Законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів (ч.1 ст.1 МКУ).

Відносини, пов'язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування (ч.2 ст.1 МКУ).

Відповідно до частини першої статті 53 МКУ у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

У частині другій цієї статті наведений перелік документів, які підтверджують митну вартість товарів.

Частиною третьою статті 53 МК встановлено обов'язок декларанта або уповноваженої ним особи на письмову вимогу митного органу протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті (ч.5 ст.53 МК України).

Відповідно до частини першої статті 54 МК контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребовування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей. Такі сумніви можуть бути зумовлені неповнотою поданих документів для підтвердження заявленої митної вартості товарів, невідповідністю характеристик товарів, зазначених у поданих документах, митному огляду цих товарів, порівнянням рівня заявленої митної вартості товарів з рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких уже здійснено, і таке інше.

Разом з тим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Згідно з положеннями статті 57 МК визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 МК за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція, щодо застосування методів визначення митної вартості висловлена Верховним Судом України в постановах від 31.03.2015 р. (справа № 21-127а15) та від 30.06.2015 р. (справа № 21-591а15).

Таким чином, відповідач, в разі обґрунтованої незгоди з митною вартістю товару визначеною ОСОБА_3, за приписами ст.57 МКУ повинен був визначити митну вартість міні басейну за допомогою другорядних методів, але цього зроблено не було. Натомість відповідач послався на порушення позивачем ч.1 ст.257 МКУ та ч.1 ст.374 МКУ.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії (ч.1 ст.257 МКУ).

Позивач надав всі наявні у нього документи, які він використав для визначення митної вартості товару та які можуть ідентифікувати товар - міні басейн фірми Teuco, розміром 2580х2255 мм, об'єм води 1380 літрів, вага нетто 376 кг.

Відповідач не погодився з митною вартістю, яка визначена позивачем в митній декларації від 16 серпня 2017 року, але заміть корегування такої вартості прийняв картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску транспортних засобів комерційного призначення №UA508050/2017/00210 від 16 серпня 2017 року.

Товари (за винятком підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 1000 євро, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через пункти пропуску через державний кордон України, відкриті для повітряного сполучення, та товари (крім підакцизних), сумарна фактурна вартість яких не перевищує еквівалент 500 євро та сумарна вага яких не перевищує 50 кг, що ввозяться громадянами на митну територію України у ручній поклажі та/або у супроводжуваному багажі через інші, ніж відкриті для повітряного сполучення, пункти пропуску через державний кордон України, не підлягають письмовому декларуванню (за винятком товарів, на які відповідно до статті 197 цього Кодексу встановлено обмеження щодо переміщення громадянами через митний кордон України, і випадків, передбачених частиною другою цієї статті) та не є об'єктами оподаткування митними платежами (ч.1 ст.374 МКУ).

Суд не вбачає підстав для посилання відповідача на відповідну частину ст. 374 МКУ, оскільки вона не стосується спірних правовідносин та не стосується обставин, пов'язаних з визначенням митної вартості спірного товару.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу (ч.3 ст.54 МКУ).

З моменту прийняття органом доходів і зборів митної декларації вона є документом, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, а декларант або уповноважена ним особа несе відповідальність за подання недостовірних відомостей, наведених у цій декларації (ч.8 ст.264 МКУ).

Орган доходів і зборів не має права відмовити у прийнятті митної декларації, якщо виконано всі умови, встановлені цим Кодексом (ч.9 ст.264 МКУ).

Орган доходів і зборів відмовляє у прийнятті митної декларації виключно з таких підстав:

1) митна декларація не містить усіх відомостей або подана без документів, передбачених статтею 335 цього Кодексу;

2) електронна митна декларація не містить встановлених законодавством обов'язкових реквізитів;

3) митну декларацію подано з порушенням інших вимог, встановлених цим Кодексом (ч.11 ст.264 МКУ).

У разі відмови у прийнятті митної декларації посадовою особою органу доходів і зборів заповнюється картка відмови у прийнятті митної декларації за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Один примірник зазначеної картки невідкладно вручається (надсилається) декларанту або уповноваженій ним особі. Інформація про відмову у прийнятті для оформлення електронної митної декларації надсилається декларанту електронним повідомленням, засвідченим електронним цифровим підписом посадової особи органу доходів і зборів (ч.12 ст.264 МКУ).

Картка відмови у прийнятті митної декларації не містить жодної з передбачених ч.11 ст.264 МКУ підстав для її винесення, натомість норми законодавства на які послався відповідач, як на причину прийняття такої картки абсолютно не стосуються спірних правовідносин, доказів протилежного сторони суду не надали.

З урахуванням вищевикладеного суд зазначає, що надані позивачем документи та матеріали давали змогу однозначно ідентифікувати спірний товар та давали змогу, за допомогою наявних у митного органу інформаційних баз, визначити ринкову вартість міні басейну фірми Teuco, розміром 2580х2255 мм, об'єм води 1380 літрів, вага нетто 376 кг, доказів протилежного сторони суду не надали.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Окремо суд звертає увагу, що відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене відповідач не обґрунтував неможливість застосування резервних методів визначення митної вартості, а тому його дії не підпадають під ознаки правомірності та обґрунтованості, оскільки він фактично ухилився від виконання покладених на нього функцій, як наслідок відсутні підстави для прийняття картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів від 16.08.2017 №UA508050/2017/00210 з тих причин та обставин, якими керувався митний орган.

Доводи відповідача про те, що суд не може перебирати на себе повноваження відповідача, вирішуючи замість нього, які рішення він повинен приймати, суд вважає помилковими. Відповідач посилається на Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, у відповідності до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Однак в даному випадку у Херсонської митниці ДФС відсутнє право адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, а норми МКУ не дають їй правових підстав для ухилення від визначення митної вартості товару при незгоді з митною вартістю наведеною в митній декларації позивача, отже зобов'язання в такому випадку суб'єкта владних повноважень прийняти передбачене спеціальним законодавством рішення про визначення митної вартості не є втручанням у дискреційні повноваження.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Фактично суд зв'язаний предметом і розміром заявлених особою вимог, проте може вийти за межі вимог адміністративного позову у випадках, якщо обраний позивачем спосіб захисту є недостатнім для повного захисту його прав, свобод та інтересів або якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Вихід за межі позовних вимог можливий у випадку помилкового обрання особою неналежного способу захисту порушеного права, у цьому випадку можливо на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України вийти за межі позовних вимог та застосувати той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи. Фактично, необхідною передумовою застосування ч. 2 ст. 11 КАС України є саме порушення прав позивача та необхідність захисту порушеного права шляхом його відновлення.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Конвенційний принцип "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Частиною 2 ст. 162 КАС передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб'єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне, з метою повного захисту прав і інтересів позивача, вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Херсонську митницю Державної фіскальної служби України визначити митну вартість товару (міні басейну), зазначеного в митній декларації від 16.08.2017.

При цьому суд наголошує, що позовні вимоги про зобов'язання Херсонської митниці Державної фіскальної служби України здійснити митне оформлення пропуску товару, зазначеного в митній декларації від 16.08.2017р, через митний кордон України, задоволенню не підлягають, оскільки, з урахуванням не визначеності митної вартості, є передчасними.

Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.

Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...".

Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з'ясування всіх обставин у справі (ч.4,5 ст.11, ч.2 ст. 69, ч.5 ст.71 КАС України). Обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він як відповідач заперечує адміністративний позов (ч.2 ст. 71 КАС України).

Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали", а якщо такі приписи відповідач без поважних причин не виконує, то "суд вирішує справу на основі наявних доказів" (ч. 4,6 ст. 71 КАС України).

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Позивач належними доказами підтвердив правомірність частини своїх вимог.

На підставі вимог частини 3 статті 160 КАС України, в судовому засіданні 04 жовтня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 9, 14, 71, 86, 94, 158 - 163 КАС України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Херсонської митниці Державної фіскальної служби про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів від 16.08.2017 №UA508050/2017/00210.

Зобов'язати Херсонську митницю Державної фіскальної служби України визначити митну вартість товару (міні басейну), зазначеного в митній декларації від 16.08.2017.

В решті позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Херсонський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови виготовлено та підписано суддею 09 жовтня 2017 р.

Суддя Кузьменко Н.А.

кат. 5.2