Справа № 815/3862/17
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2017-10-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3862/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

при секретарі судового засідання - Донець В.Р.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Лазарєвої Г.С. (по довіреності)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №130 від 13.07.2017 року, зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач адміністративний позов підтримав, на заявлених вимогах наполягав, оскільки наказ про відмову в прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач не може повернутись до країни свого громадянського походження через можливі порушення його прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (аркуші справи 22-25), оскільки позивач не підпадає під критерії, визначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», видавав себе за іншу особу та повторно звернувся до відповідача із тотожною заявою, а тому оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 є громадянином Ірану, уродженцем району м. Тегеран (Іран), за національністю - іранець, за віросповіданням - мусульманин -шиїт, рідна мова фарсі, також володіє турецькою та російською мовами, освіта середня, з 1997 року по 2003 роки працював вантажником на базарі в м. Тегеран (Іран). За сімейним станом - неодружений. В травні 2003 року позивач покинув країну постійного проживання, при виїзді мав паспорт, виписаний на іншу особу.

ОСОБА_1 виїхав з Ірану у 2003 року до Туреччини спочатку на автобусі до кордону, а від кордону до м. Анкара (Туреччина) на таксі, в м. Анкара проживав 3 місяці, потім в серпні 2003 року переїхав до м. Стамбул, звідки судном приплив до м. Одеси. За наданням статусу біженця в Туреччині не звертався. Причиною виїзду ОСОБА_1 з країни громадянської належності, зазначив намагання знайти роботу в одній з європейських країн, оскільки в Ірані йому працевлаштуватися не вдалося. Інших причин позивач не зазначив.

ОСОБА_1 27 січня 2006 року звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області під установчими даними ОСОБА_1 із заявою №4 про надання статусу біженця в Україні (аркуші справи 112-113).

За результатами розгляду особової справи громадянина Ірану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, 7 лютого 2006 року Управлінням міграційної служби в Одеській області, відповідно до абз. 6 ст. 12 Закону України «Про біженців», складений висновок щодо прийняття рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (аркуші справи 114-115).

Наказом №7 від 07.02.2006 року Управління міграційної служби в Одеській області прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (аркуш справи 103).

ОСОБА_1 7 лютого 2006 року отримав повідомлення № 11 від 07.02.2006 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (аркуш справи 104), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Постановою Київського районного суду м. Одеси по справі №2-А-703/2006 від 11.07.2006 року визнано неправомірним рішення Управління міграційної служби в Одеській області № 11 від 07.02.2006 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця та зобов'язано відповідача оформити документи для вирішення питання про надання статусу біженця позивачу, однак, постановою Апеляційного суду Одеської області від 29.11.2006 року зазначену постанову суду скасовано, прийнято нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його позову та 09.10.2008 року касаційна скарга позивача залишена без розгляду (аркуші справи 69-71, 58-59, 85).

З матеріалів справи вбачається, що 16 лютого 2011 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС у Херсонській області під установчими даними ОСОБА_2 із заявою про надання статусу біженця в Україні, однак розгляд його заяви не було закінчено через неявку до територіального підрозділу ДМС (аркуші справи 125-150).

ОСОБА_1 13 липня 2017 року повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 33-35).

За результатами розгляду особової справи № 2017OD0099 громадянина Ірану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3., Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 13 липня 2017 року, на підставі п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 38-39).

Наказом Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області №130 від 13 липня 2017 року, у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Ірану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3., особова справа № 2017OD0099 (аркуш справи 40).

ОСОБА_1 17 липня 2017 року отримав повідомлення № 207 від 13.07.2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 130 від 13.07.2017 року (аркуші справи 41-43), не погодився із прийнятим наказом та оскаржив його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд звертає увагу на те, що позивач неодноразово звертався за міжнародним захистом в Україні під різними установчими даними, що вказує на наміри видати себе за іншу особу.

Так, 27.01.2006 року позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС під установчими даними ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2., будь-яких документів, які б посвідчували його особу надано не було. 16.02.2011 року позивач вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем до УДМС у Херсонській області, використовуючи установчі дані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3., а 13.07.2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області під установчими даними ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та на підтвердження зазначених установчих даних надав копію внутрішнього паспортного документу серії НОМЕР_1 з нотаріально посвідченим перекладом з мови фасі на українську мову. Відповідно до перекладу вказаного документу, він був складений 02.12.1974 року, у рік народження позивача, однак містить фотокартку повнолітньої особи, що надає об'єктивні підстави вважати, що позивач видає себе за іншу особу.

Крім того, перевіркою по країні походження позивача вбачається, що на даний час загальна безпекова ситуація на території Ірану є стабільною, в країні відсутні внутрішні або міжнародні військові конфлікти. Причини небажання позивача повертатись до країни громадянської належності були проаналізовані територіальними підрозділами ДМС під час попереднього розгляду заяви позивача та в черговій заві позивача про набуття міжнародного захисту будь-які нові елементи, які унеможливлюють добровільне повернення позивача до країни громадянської належності, відсутні.

Враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивача, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, відсутність нових обставин, які б могли бути оцінені під час повторного розгляду звернення позивача, а також звернення позивача із аналогічними заявами під різними установчими даними, суд вважає рішення відповідача про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту обґрунтованим, законним та таким, що не підлягає скасуванню.

На підставі встановлених фактів, суд приходить до висновку про очевидну необґрунтованість тверджень позивача та правомірність наказу №130 від 13.07.2017 року, яким позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №130 від 13.07.2017 року, зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови складений і підписаний 09.10.2017 року

Суддя Л. І. Свида

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №130 від 13.07.2017 року, зобов'язання ГУ ДМС України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

09 жовтня 2017 року.