Справа № 415/4040/17
Суддя: Калмикова Ю. О.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 415/4040/17
Провадження № 2-а/415/162/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді - Калмикової Ю.О.,

за участю секретаря - Кравченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Лисичанська адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та дискримінаційними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Лисичанського міського суду Луганської області 13.07.2017 року звернулась позивач, ОСОБА_1, із адміністративним позовом до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та дискримінаційними та зобов'язання вчинити певні дії, в якому просила суд, визнати протиправними дії Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо припинення ОСОБА_1 виплати пенсії; зобов'язати Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 та виплатити виниклу заборгованість.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона, ОСОБА_1 перебуває на пенсії та отримує пенсію за віком. У зв'язку з розпочатою Антитерористичною операцією на сході України, з липня 2014 року за місцем його проживання в АДРЕСА_1, було припинено виплату пенсій, в наслідок неможливості доставки грошей на тимчасово окуповану територію. Тому, у 2015 році вона була змушена стати на облік, як внутрішньо переміщена особа в м. Лисичанську, Луганської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення від 28.07.2015 року № 924014940 та звернутися до Управління ПФУ м. Лисичанську Луганської області з заявою про виплату пенсії, на підставі чого її поставили на облік та розпочали виплату пенсії з повним пакетом документів, на підставі чого її пенсійна справа була поставлена на облік та розпочато виплату пенсії шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок.

Слід зазначити, що свій пенсійний картковий рахунок в АТ «Ощадбанк» вона фактично використовувала як накопичувальний на «чорний день» та знаходилась на повному утриманні своїх рідних.

23.05.2017 року, у зв'язку з тим, що склалось вкрай скрутне матеріальне становище, з метою зняття накопичених коштів зі свого пенсійного карткового рахунку, вона вирішила з'ясувати залишок коштів на ньому та зателефонувала на гарячу лінію АТ «Ощадбанк». В розмові з оператором, їй стало відомо, що зарахування щомісячних пенсійних виплат на її картковий рахунок припинилося, приблизно в листопаді 2016 року, а на рахунку залишок декілька гривень. Однак, причину припинення щомісячного зарахування сум пенсійних виплат оператор пояснити не зміг та запропонував звернутись з цього приводу до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України.

У зв'язку з порушенням її прав, 25.05.2017 року, вона була змушена звернутися за правовою допомогою до адвоката Чернявського Павла Геннадійовича, що підтверджується Договором про надання безоплатної правової допомоги від 25.05.2017 року за № 25/05/9.

26.05.2017 р. з метою з'ясування підстав припинення виплати пенсії направлено поштою до УПФУ відповідну заяву.

27.06.2017 року, її представником отримано лист Управління ПФУ від 14.06.2017 № 6153/08-30. В листі вказано, що у звязку із скасуванням довідки Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради та на підставі п.п. 4 та 5 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/ перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 їй була припинено виплату пенсії.

З такими діями Лисичанського ОУ ПФУ позивач не можу погодитись, вважаю їх протиправними та дискримінаційними з наступних підстав:

Згідно з пп. 1, 2 ч. З ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 8 Конституції України саме Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституції та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституції України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні, ні на окремих її територіях не запроваджено.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 р. № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у який у розділі Луганська область включено м. Луганськ.

Наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення від 07.10. 2014 року № 33/6/а, Донецька і Луганська області з 07 квітня 2014 року визначені районами проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково. У зв'язку с чим, мною надано Відповідачу довідку від 22.09.2015 року № 924019961, саме на підставі цієї довідки мене було поставлено на облік, як внутрішньо переміщену особу.

Отже, нею було виконані вимоги ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», в якій зазначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1 )якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2)на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3)у разі смерті пенсіонера;

4)у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5)в інших випадках, передбачених законом.

Отже, в статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» чітко встановлено, що виплата пенсії припиняється виключно за рішеннями двох суб'єктів - територіального органу ПФУ або суду та лише з підстав, визначених у цій статті.

Ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ні Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Отже, Відповідач, не приймаючи рішення відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 01.02.2016 року зупинив виплату пенсії, про наявність судового рішення про зупинення виплати пенсії позивачу теж невідомо, жодним Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Слід зазначити, що в своєму листі Відповідач вказує причиною припинення виплати пенсії, скасування довідки про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО. Відповідно до п. 3 Порядку створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, затвердженого постановою КМУ від 22.09.2016 №646, інформація до бази даних вноситься структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад в електронній формі на підставі поданої внутрішньо переміщеною особою заяви, форми якої затверджує Мінсоцполітики. Тобто, будь-яка інформація до бази даних вноситься виключно на підставі заяви внутрішньо переміщеною особою. Таким чином, внесення інформації до бази даних на підставі заяв (листів, повідомлень тощо) будь-яких інших суб'єктів не передбачено. Нею додаткова заява про скасування Довідки, чи будь-якого іншого змісту до адміністраторів реєстру не надавалась. Більш того, відповідно до ст. 3 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до суб'єктів системи пенсійного забезпечення в України не належать СБУ, Держприкордонслужби, МВС, Мінфін, Національна поліція, ДМС, Держінспекція, Держаудитслужба, виконавчі комітети органів місцевого самоврядування або місцевих державних адміністрацій, в тому числі Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради.

Не можна не вказати, що припинення виплати пенсії, до мене було застосовано, виключно, як до особи яка проживає на тимчасово окупованій території. У зв'язку з тим, що Відповідач в своєму листі посилається на п.п. 4 та 5 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 №365, що в даному випадку можна застосувати положення ч. 3 ст. 72 КАС України та вважати встановленою ту обставину, що виплата пенсії позивачу була припинена у зв'язку з тим, що вона є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

Крім того, враховуючи невідповідність Порядку № 509 Конституції та законодавству України, а також Конвенції з захисту прав людини, його можна брати за основу, лише, в частині необхідності надання довідки внутрішньо переміщеної особи до Управлінні ПФУ для постановки на облік пенсіонера. Тобто, в розумінні ст. 70 КАС України, посилання на інші пункти Порядку № 509 не є належним доказом.

Конституції України передбачене право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року та Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року, якими встановлено порядок призначення, нарахування та виплати пенсії.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадянин України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсій страховий стаж.

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина 6 ст. 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа Мюллер проти Австрії).

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, ЄСПЛ зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суд повинен враховувати при розгляді цієї справи практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Таким чином, припинення Відповідачем виплати пенсії позивачу, у зв'язку з тим, що вона є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та на порушення вимог ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення, це є дискримінацією за ознакою місця проживання.

21.05.2015 року постановою Верховної Ради України № 462-УІІІ схвалено Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених п. З ст. 2, ст. ст. 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених ст. ст. 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до ст. 15 Конвенції не відступала.

Вважає за необхідне звернути увагу вельмишановного суду на те, що безпідставні припинення виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є непоодинокими випадками з боку територіальних управлінь Пенсійного фонду України, що на теперішній час спричинило масові звернення таких осіб з аналогічними позовами до органів судової влади за відновленням свого порушеного права. Так, за аналогічною адміністративною справою № 431/3/17-а за позовом пенсіонера (зі статусом внутрішньо переміщеної особи) до управління Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області про визнання протиправними та дискримінаційними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії за віком позивача, зобов'язання поновити виплату пенсії та виплатити заборгованість, Донецький апеляційний адміністративний суд постановив окрему ухвалу з резолютивною частиною наступного змісту: «Довести до відома Кабінету Міністрів України про допущені порушення Конституції та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІУ управлінням Пенсійного фонду України в Старобільському районі Луганської області стосовно пенсійного забезпечення внутрішньо переміщених осіб для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що спричинили порушення закону.»

На підставі викладеного, просила позов задовольнити та визнати протиправними та дискримінаційними дії Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо припинення ОСОБА_1 виплати пенсії; зобов'язати Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 та виплатити виниклу заборгованість, встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області подати до суду у встановлений судом строк з моменту набрання рішення законної сили, звіт про виконання рішення суду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, надала суду письмову заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник позивача Чернявський П.Г. в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, позовні вимоги підтримав, проси справу розглядати за його відсутністю.

Представник відповідача Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську в судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні та розглядати справу за відсутності представника відповідача. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування. їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Відповідно до статті 103 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» державний нагляд у порядку, передбаченому законодавством, здійснюють: за дотриманням законодавства щодо призначення та перерахунку і виплати пенсій - Міністерство праці та соціальної політики України і його територіальні органи, щодо цільового використання коштів Пенсійного фонду - центральний орган виконавчої влади у сфері фінансів і його територіальні органи та Рахункова палата. Відповідач є суб'єктом владних повноважень - органом виконавчої влади, який здійснює свої повноваження відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015р. за № 41/26486. Відповідно до вказаного Положення відповідач підпорядковуються Пенсійному Фонду України та безпосередньо головному управлінню Пенсійного фонду України в Луганській області. Відповідно до вказаного Положення відповідач у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також постановами правління Пенсійного Фонду України, у тому числі цим Положенням, та наказами Пенсійного фонду України і головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб» (забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування, соціальні послуги, освіту) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. В листі Міністерства соціальної політики України від 16.02.2016р. «Про посилення контролю щодо обліку внутрішньо переміщених осіб» зазначено, що з метою забезпечення дієвого контролю в системі обліку внутрішньо переміщених осіб та здійснення соціальних виплат необхідно забезпечити належне реагування на інформацію, яка надходить від органів МВС, Нацполіції, СБУ, Держприкордонслужби тощо. З метою виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014р. № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» соціальні виплати особі щодо якої отримана інформація мають бути тимчасово призупинені, до надходження відповідних відомостей від органів Державної міграційної служби, або підтвердження особою факту проживання за місцем проведення виплат. З метою посилення контролю в системі обліку внутрішньо переміщених осіб та на підставі інформації, яка надійшла від Служби безпеки України про можливо безпідставну виплату пенсій внутрішньо переміщеним особам, щодо яких потребує перевірка обґрунтованості продовження виплати пенсії на підконтрольній Україні території, виплата пенсії позивачу з 1 квітня 2017р. була призупинена. 08.06.2016 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 365. якою внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 та затверджено:

- Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам;

- Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування;

Територіальний орган Фонду призначає (відновлює) виплату пенсій на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Вони утворюються районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад. Орган Пенсійного фонду України призначає (відновлює) пенсію на підставі рішення комісії. Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-1V від 15.04.2016 року (далі - Закон № 1058) пенсія виплачується за фактичним місцем проживання пенсіонера в межах України.

Згідно із заяви позивача від 26.05.2017 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про взяття на облік пенсійної справи. З 04.05.2016 р. позивача взято на облік до УПФУ в м. Лисичанську. Позивач відповідно до довідки від 28.07.2015 р. за № 924014940, виданої управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради, має статус особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Довідку було скасовано управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради за заявою власника. На підставі чого ОСОБА_1 була заблокована так як не надала УПФУ в м. Лисичанську нову довідку. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (інші права внутрішньо переміщеної особи та її обов'язки) внутрішньо переміщена особа зобов'язана дотримуватися Конституції та законів України, інших актів законодавства. В останнє позивач отримав пенсію в жовтні 2016 року у розмірі 1309,07 грн. Вище перераховані положення законодавства України є чинними, неконституційними не визнавалися. Таким чином, управління діяло на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод переміщених осіб», підзаконними нормативними актами, прийнятими постановами Кабінету Міністрів України. Враховуючи викладене, управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та необґрунтованими та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачене право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Статтею 4 цього Закону встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення,… а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Статтями 4, 5 цього закону визначені складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні та зазначено, що саме цій закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Підстави для припинення виплати пенсії передбачені ч. 1 ст. 49 вказаного закону: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом. Перелік є вичерпним.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією паспорта громадянина України серія НОМЕР_2 виданого 26.02.2014 року Брянкіським МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4

У зв'язку із проведенням антитерористичної операції позивач залишила місце свого проживання та переїхала до м. Лисичанськ Луганської обл.. де і зареєструвалась, що підтверджується копією довідки від 28.07.2015 р. №924014940 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Відповідно до довідки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, фактичне місце проживання: АДРЕСА_3.

Як вбачається з заяви від 26.05.2017 року, ОСОБА_1 звернулась до Пенсійного фонду України м. Лисичанськ Луганської області з проханням надати письмове роз'яснення щодо причин припинення виплати пенсії, а також припинити порушення та поновлення виплати пенсії.

Згідно з відповіді Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області №6153/08-30 від 14.06.2017 р. виплату пенсії ОСОБА_1, у звязку з тим, що 22.09.2016 р. довідку ОСОБА_1 від 28.07.2015 р. №924014940 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення було скасовано Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради. З цього приводу необхідно звернутися до УПСЗН.

Судом було достовірно встановлено, що відповідачем УПФУ в м. Лисичанськ на порушення вимог ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було з жовтня 2016 року зупинено виплату пенсії позивачу без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення, зазначена обставина визнана сторонами.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено підстави припинення виплати пенсії та визначено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду.

Рішення УПФУ в м. Лисичанську Луганської області про зупинення з жовтня 2016 року виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 відповідачем суду не надано.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Ані воєнний, ані надзвичайний стан в Україні не запроваджено.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Ані Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003р., ані Законом України від 02.09.2014р. № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ані будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Таким чином у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідач УПФУ в м. Лисичанську Луганської області, не приймаючи рішення відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з жовтня 2016р. зупинив виплату пенсії позивачу ОСОБА_1, доказів наявності судового рішення про зупинення виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 сторонами суду не надано, жодним Законом України не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

На підставі викладеного суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та дискримінаційними та зобов'язання вчинити певні дії підлягають задоволенню.

Щодо невизнання відповідачем позовних вимог та до його заперечень суд відноситься критично, оскільки у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачем УПФУ в м. Лисичанську Луганської області на порушення вимог ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було з жовтня 2016 року зупинено виплату пенсії позивачу без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення.

Щодо позовних вимог позивача в частині визнання дій УПФУ дискримінаційними, суд доходить наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. та Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р., якими встановлено порядок призначення, нарахування та виплати пенсії.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадянин України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсій страховий стаж.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи - житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Частина шоста статті 29 ЦК України дозволяє фізичній особі мати кілька місць проживання.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Оцінюючи спірні правовідносини суд звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення, тощо.

Згідно з ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Суд застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду, у контексті Європейської конвенції до майна належать, крім рухомих і нерухомих речей, також і право на пенсію (справа Мюллер проти Австрії).

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., ЄСПЛ зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суд при розгляді цієї справи враховує практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Таким чином суд вважає, що припинення відповідачем УПФУ в м. Лисичанську виплати пенсії позивачу ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та на порушення вимог ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення, є дискримінацією за ознакою місця проживання.

Відповідно до абз. 10 ч. 2 ст. 162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У зв'язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 до УПФУ в м. Лисичанську Луганської області про визнання дискримінаційними дій УПФУ в м. Лисичанську Луганської області щодо припинення виплати йому пенсії підлягають задоволенню.

До невизнання відповідачем позовних вимог суд відноситься критично у зв'язку з вищевикладеним, оскільки у судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачем УПФУ в м. Лисичанську було зупинено виплату пенсії позивачу у зв'язку з тим, що позивач є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та без прийняття рішення про таке зупинення і за відсутності законодавчо встановлених підстав для такого зупинення.

При прийнятті такої постанови у цій частині позовних вимог суд враховує, що 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалено Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Також при прийнятті постанови у цій частині позовних вимог суд враховує висновки ЄСПЛ викладені у рішенні від 30.07.2009р. у справі Данілєнков проти Росії, та вважає що криміналізація українським законодавством обмеження(дискримінації) прав громадянина за певними ознаками не може бути мотивом відмови у розгляді та вирішенні цієї справи за правилами адміністративного судочинства, що також не суперечить ч. 4 ст. 8 КАС України.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії та виплати виниклої заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

Підстав для застосування заходів судового контролю за виконанням рішення згідно із ст. 256 КАС України суд станом на час прийняття цієї постанови не вбачає, проте роз'яснює позивачу, що позивач має право звернутися із окремою заявою про застосування таких заходів в разі невиконання рішення відповідачем після набрання ним законної сили.

Оскільки позивач ОСОБА_1 ухвалою суду звільнена від сплати судового збору у сумі 640 гривень, то відповідно до ст. 94 КАС України судовий збір у вказаній сумі слід віднести на рахунок держави. Про понесення інших судових витрат позивач не зазначає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 11, 12, 69-71, 94, 158-163, 171-2, 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій протиправними та дискримінаційними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати дії Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області щодо припинення ОСОБА_1 виплати пенсії за віком, протиправними та дискримінаційними.

Зобов'язати Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області поновити виплату пенсії та виплатити виниклу заборгованість ОСОБА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у скороченому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА