Справа № 815/4653/17
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4653/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Сердюк І.С.

сторін:

представника позивача Шибко А.І.

представника відповідача Лазарєвої Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом громадянина Ісламської республіки Афганістан ОСОБА_4 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Афганістану ОСОБА_4" яке було прийняте у відповідності до Висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Афганістану ОСОБА_4 від 10 квітня 2014 року і на підставі п. 6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію";

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_4 дозвіл на імміграцію в Україну та видати громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_4 посвідку на постійне проживання в Україні.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що відповідачем у Висновку проскасування дозволу на імміграцію в Україну від 10.04.2014 року, на підставі якого було прийнято оспорюване рішення, не наведено жодних конкретних приписівзакону, якими було б передбачено скасування дозволу на імміграцію у випадку позивача ОСОБА_4.

Отже, посилання відповідача у рішенні про скасування дозволу на імміграцію в Україну (як і у Висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 10.04.2014року), як на підставу скасування позивачу дозволу на імміграцію, на п.6 ст.12 Закону України "Про імміграцію" є безпідставним та необгрунтованим, оскільки у спірному рішенні Г оловного управління Державної міграційної служби Украйни в Одеській області (як і у Висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 10.04.2014року) відсутня вказівка на відповідну норму Закону, на підставі якої виданий позивачу дозвіл на імміграцію в Україну підлягає скасуванню.

Представник відповідача надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що оскаржуване рішення прийнято на законних підставах, відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Співробітник, яким було виявлено даний факт, діяв керуючись Конституцією України, саме частиною другою статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У судовому засіданні сторони підтримали свої правові позиції в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

20.01.2003 до ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області надійшла заява громадянина Республіки Афганістан ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м.Хост, Республіки Афганістану з приводу отримання дозволу на імміграцію в Україну. Справу прийнято до розгляду на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки його брати уродженні та громадяни Афганістану - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно на законних підставах проживають на території України.

До заяви-клопотання долучено: копію національного паспорту (НОМЕР_1, виданого 20.11.2003 року, владою Республіки Афганістану вУкраїні, копію посвідчення біженця на ім'я - ОСОБА_7, виданого 28.09.2001 Управлінням у справах національностей та міграції Одеської облдержадміністрації, копію тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 на ім'я - ОСОБА_8, виданий ВПР та МР м. Одеса.

В результаті розгляду особової справи, на підставі п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", 10.02.2003 р. позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну та він був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 терміном дії до 10.02.2005 р.

У зв'язку з закінченням терміна дії посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3, ОСОБА_4 14 січня 2005 року був документований новою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 з терміном дії - безстроково.

03 жовтня 2013 року громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із клопотанням про обмін посвідки.

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся за правовою допомогою до адвоката. Після цього, в інтересах ОСОБА_4 адвокатом Шибко А.І. до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області був направлений адвокатський запит від 23 серпня 2017 року стосовно надання інформації про правовий статус в Україні ОСОБА_4.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надало письмову відповідь від 04.09.2017 року за № 5/1-91/АЗ (отримана 06.09.2017року), з якої громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_4 06 вересня 2017 року несподіванно дізнався, що стосовно нього, відповідно до Висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 10.04.2014 року і на підставі п. 6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, що і стало підставою для звернення до суду за захистом порушеного права.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року " Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи:

- перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію,

- виконання умов для надання такого дозволу,

- відсутність підстав для відмови у його наданні,

- приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Аналогічні норми містяться в підпункті 8 пункту 4 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою КМУ від 14 червня 2012 року № 844.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію" (у редакції від 07.06.2001 р.), що діяла на час видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 року № 1983.

Відповідно до пп. 2 п. 2 цього Порядку, в редакції, яка діяла на час надання посвідки, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12 Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Відповідно до ст. 12 ЗУ "Про імміграцію" (у редакції, що діяла на час прийняття рішення відповідачем про скасування дозволу), дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ст.13 Закону України "Про імміграцію", орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка мала до його надання статус біженця в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Таким чином, ЗУ "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта, а підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є рішення компетентного, в розумінніЗакону України "Про імміграцію", органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Відповідно до п.п. 21-23 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу (п.22) ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст.13 Закону України "Про імміграцію".

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" і положення Порядку № 1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Вказана правова позиція узгоджується також з правовою позицію Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі від 18 жовтня 2016 року по справі К/800/5875/16.

Однак, відповідачем всупереч вищевказаним вимогам законодавства, прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, яке суд вважає протиправним з огляду на наступне.

По - перше, відповідач в письмових запереченнях та поясненнях, наданих в судовому засіданні стверджував, що дозвіл на імміграцію позивачу наданий в порушення закону, оскільки матеріали особової справи не містять документів, які б підтверджували, що брати позивача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули громадянство України та є повнорідними братами позивача.

Суд вважає вказані доводи такими, що не грунтуються на фактичних обставинах справи.

Досліджена судом особова справа позивача дає підстави стверджувати, що позивачем надано повний пакет документів, відповідно до закону, які були прийняті та перевірені при розгляді заяви. За результатами проведеної перевірки посадовими особами прийнято висновок про залишення на постійне мешкання позивача в Україні від 10.02.2002 року, в якому відображені встановлені обставини: «В м. Одесі зі своєю сім'єю проживає брат, який з 08.05.1997 року отримав статус біженця. Отримав дозвіл в установленому порядку на реєстрацію на житлову площу, яка належить брату. Клопоче про надання статусу біженця.».

Отже, суд приходить до висновку, що у відповідача під час розгляду заяви не виникло сумнівів щодо родинних стосунків позивача.

По - друге, відповідач стверджував, що рішення про скасування дозволу на імміграцію позивача прийнято на підставі п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію»: в інших випадках, передбачених законами України.

Тобто за твердженням відповідача, існують інші випадки для скасування дозволу на імміграцію, які передбачені законами України.

Але, поряд з цим відповідач ані в висновку про скасування дозволу на імміграцію, ані в поясненнях на заперечення, не навів жодної правової норми, яка б була закріплена в законах України та давала підстави для скасування дозволу на імміграцію. А тому суд вважає необгрунтованим посилання відповідача на ст. 19 Конституції України, оскільки саме вона зобов'язує суб'єкта владних повноважень діяти в межах та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, застосування правила про пріоритет норми з найбільш сприятливим для особи тлумаченням може бути здійснене також шляхом використання практики Європейського суду з прав людини.

Розглядаючи питання, які мають загальний інтерес , органи державної влади повинні діяти коректно, дуже послідовно (рішення у справі «Беєлер проти Італії»).

Крім того, як охоронець громадського порядку держава має моральне зобов'язання бути взірцевою, вона повинна стежити за тим, щоб такими були й державні органи, що захищають публічний порядок (рішення ЄСПЛ від 19.06.2001 у справі «Звежинський проти Польщі» (заява № 34049/96).

Суд сумнівається, що положення закону були «Передбачуваними» та надавали достатньо гарантій проти свавільного застосування, оскільки він не здатний запобігти зловживанню з боку державних органів реєстрації, які мають необмежені дискреційні повноваження в реєстраційних питаннях (п. 130) (рішення ЄСПЛ від 14.06.2007 у справі «Свято - Михайлівська Парафія проти України» (заява № 77703/01).

Стосовно «Передбачуваності» закону, якій застосовувався в цій справі , суд вважає, що ця вимога зобов'язувала державу - відповідача законодавчо передбачити детальний перелік можливих причин та підстав для відмови в реєстрації змін та доповнень до статутів релігійних об'єднань (пункт 83) (рішення ЄСПЛ від 14.06.2007 у справі «Свято - Михайлівська Парафія проти України» (заява № 77703/01).

Суд неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" Онер'їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" "Москаль проти Польщі").

Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії").

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення "Москаль проти Польщі").

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

З іншого боку, потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії").

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії" "Трґо проти Хорватії").

Отже, такі ситуації вимагають від органів правосуддя, враховуючи вимоги Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, вирішення справ з урахуванням не лише національного законодавства, але й Конвенції та практики ЄСПЛ.

Суд повторює, що насамперед національним органам влади, зокрема судам, необхідно вирішити проблеми інтерпретації національного законодавства. Таким чином, за винятком очевидного свавілля, роль Суду не є підставою для спору щодо тлумачення національного законодавства національними судами. Його роль полягає в тому, щоб перевірити, чи вплинули таке тлумачення на Конвенцію (п. 28 рішення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 проти Туреччини, № 13279/05, §§ 49 та 50, 20.10.2011р.; Кrombach проти Франції, № 29731/96, § 96, ЄКПЛ 2001-ІІ.).

Проте органи влади повинні поважати та застосовувати національне законодавство у передбачуваному та послідовному порядку (Йович проти Сербії, № 32299/08, § 50, 02.10.2012 р.)

Суд повторює, що відмова від права, гарантованого Конвенцією, - настільки наскільки це допустимо , - повинно бути встановлено одназначно (рішення Галстян В. Вірменія, № 26986/03, § 90, 15.11.2007 р.). Крім того, це не повинно суперечити, будь - яким важливим суспільним інтересам (рішення Sejdovic v. Italy (GC) № 56581/00, § 86, ЄКПЛ 2006-ІІ).

В національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу Верховенства права. Відповідно закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання (рішення Amann v. Switzerlend (GC), no. 27798/95, ECHR 2000-11, § 55 and 56).

Окрім того, визначених Положенням підстав для проведення перевірки правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в Україні відповідачем в ході судових засідань також не доведено.

Також, суд звертає увагу, що у рішенні по справі "Жданок проти Латвії" (case of Zdanoka v. Latvia) від 16 березня 2006 року, суд приходить до висновку про те, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів для самозахисту. Плюралізм і демократія засновані на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні часом бути готовими обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, щоб був дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого (п.100 рішення Великої палати, 2006 р.).

Скасування дозволу на імміграцію тягне за собою негативні наслідки для позивача, якими, відповідно до ст.13 Закону, є вилучення посвідки на постійне проживання; обов'язок особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством.

Судом встановлено, що позивач відповідно до рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 14.01.2005 року про надання дозволу на імміграцію в Україні, документований посвідкою на постійне проживання України для іноземців та осіб без громадянства серії НОМЕР_4 терміном дії безстроково.

Отже, відповідач при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись п. 6 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених уст. 10 ЗУ "Про імміграцію" не виявив, у зв'язку з чим надав дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання в Україні.

Слід також зазначити, що ст.ст. 9, 29 Загальної декларації з прав людини 1948 року передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійснені своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Статтею 2 (Свобода пересування) Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено:

1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

2. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

4. Права, викладені в п. 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Як передбачено положеннями ч. 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. В цьому аспекті верховенство права проявляється у субординації закону перед правом, як таким.

В рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі "Фадєєва проти Росії" від 09.06.2005, суд зазначив, що: "Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку "необхідності" втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції".

В рішенні у справі "Христов проти України" від 19.02.2009, в якому Європейський Суд з прав людини зазначив: "Суд наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар". Зважаючи на ці обставини, Суд визнає, що "справедлива рівновага" виявилася порушеною і що заявниця несла особистий і надмірний тягар. Це означає, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції і статтю 1 Першого протоколу.

Виходячи з дійсно встановлених обставин скасування дозволу на імміграцію в Україну від 10.02.2002, суд встановив, що дане рішення негативно впливає на життя позивача, порушує принцип "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначені обставини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 6-8, 11, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Афганістану ОСОБА_4" яке було прийняте у відповідності до Висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Афганістану ОСОБА_4 від 10 квітня 2014 року і на підставі п. 6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_4 дозвіл на імміграцію в Україну та видати громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_4 посвідку на постійне проживання в Україні.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

.