Справа № 2а/2470/2695/12
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року м. Київ К/800/32313/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Бившевої Л.І. (головуючого), Олендера І.Я., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Чернівцях Чернівецької області Державної податкової служби

на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року

у справі № 2а/2470/2695/12

за позовом Приватного малого підприємства «Алмаз»

до Державної податкової інспекції у місті Чернівцях

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Приватне мале підприємство «Алмаз» (далі - ПМП «Алмаз», позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у місті Чернівцях (далі - ДПІ, відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень від 23 жовтня 2012 року: № , яким підприємству збільшено грошове зобов'язання (з урахування штрафних (фінансових) санкцій) з податку на прибуток у сумі 83361,50 грн (за основним платежем - 74744,00 грн; та штрафні (фінансові) санкції - 8617,50 грн); № , яким підприємству збільшено грошове зобов'язання (з урахування штрафних (фінансових) санкцій) з податку на додану вартість у сумі 102511,50 грн (за основним платежем - 68341,00 грн; та штрафні (фінансові) санкції - 34170,50 грн).

Чернівецький окружний адміністративний суд постановою від 19 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року, позов задовольнив: скасував податкові повідомлення-рішення від 23 жовтня 2012 року № та №.

У касаційній скарзі Державна податкова інспекція у місті Чернівцях Чернівецької області Державної податкової служби, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Позивач не реалізував процесуальне право щодо подання заперечень проти касаційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, визначені у ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що податковим органом проведена позапланова документальна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період 01 січня 2010 року по 31 серпня 2012 року.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 10 жовтня 2012 року № 1178/22-2/23246086, яким зафіксовані порушення підприємством пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2 ст.138, п.198.3, п.198.6, ст.198 п.201.7 ст.201 ПК України, внаслідок чого занижено податок на прибуток у сумі 74744,00 грн та податок на додану вартість - 68341,00 грн.

Такі висновки ДПІ вмотивовані тим, що господарські операції ПМП «Алмаз» із ПП «Симетрія» не мали реального характеру, а кошти перераховувалися без мети реального настання правових наслідків та не породжують юридичних наслідків (є нікчемними).

На підставі акта від 10 жовтня 2012 року № 1178/22-2/23246086 ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення, з приводу правомірності яких виник спір.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з яким погодився апеляційний суд, вмотивований тим, що факт здійснення господарських операцій з поставки товарів та надання послуг є встановленим в судовому процесі, а порушення контрагентом позивача податкового законодавства не є підставою у даному випадку для позбавлення підприємства права на відшкодування ПДВ.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Згідно з п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пункту 138.11 цієї статі, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5; підпунктів 138.10.5; 138.10.6 пункту 138.10, пункт 138.11, 138.12 цієї статті, пункт 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, згідно з положеннями підпунктів 139.1.1 та 139.1 9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України, витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно зі ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності) тощо.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до наведених правових норм умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

При цьому, норми податкового законодавства не ставлять у залежність право платника податків на формування податкового кредиту та сум бюджетного відшкодування від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та валових витрат (витрат) за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність останнього щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 11 грудня 2007 року, від 13 січня 2009 року, від 31 січня 2011 року (справи № 21-1376во06, № 21-1578во08, № 21-42а10 відповідно). Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування, у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Такий висновок узгоджується також з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен відповідати за наслідки невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге.

Крім того, документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, зміст послуг, що надають тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податку у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

У судовому процесі суди попередніх інстанцій, дослідивши докази, надані підприємством на спростування доводів податкового органу щодо допущених ПМП «Алмаз» порушень, а саме: договір, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкові накладні, документами про оплату наданих послуг та ін., з дотриманням положень ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, зробили юридично правильний висновок про підтвердження факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Також суди врахували, що на момент спірних правовідносин контрагент позивача мав спеціальну податку та господарську правосуб'єктність (був платником ПДВ згідно чинного законодавства та належним чином зареєстрованим у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); за результатами здійснення господарських операцій сторони договору зазнали змін майнового стану.

При цьому суди правомірно визнали безпідставними доводи ДПІ щодо відсутності у позивача товарно-транспортних, оскільки зазначені документи є обов'язковими при оподаткуванні операцій за договорами перевезення, а не договорами поставки, що мали місце під час господарських операцій позивача з його контрагентом, а відтак, відсутність зазначених документів не є беззаперечним висновком, який би надавав підстави стверджувати про відсутність у платника податків права на формування своїх даних податкового обліку.

Таким чином, податковим органом під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, не надано доказів узгодженості дій позивача з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкової вигоди.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують і не дають підстав для твердження, що судами при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Таким чином, ухвалені по справі рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, а зазначена в касаційні скарзі позиція відповідача не знаходить свого підтвердження за матеріалами справи та не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.

Відповідно до ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 55, 160, 167, 210, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у місті Чернівцях Чернівецької області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 лютого 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року у справі № 2а/2470/2695/12 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України, та протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, установлених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

Головуючий суддя Л.І. Бившева

Судді І.Я. Олендер

Т.М. Шипуліна