Справа № 643/7269/17
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 р.Справа № 643/7269/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Бартош Н.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2017р. по справі № 643/7269/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова

про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 р. ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова ( далі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова щодо відмови в перерахунку та виплаті пенсії відповідно до встановленого законом розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

- зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова здійснити перерахунок пенсії та виплачувати, починаючи з 07.12.2016 р., у розмірі, не меншому встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та провести відповідні виплати.

За результатами розгляду справи в порядку скороченого провадження постановою Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2017 р. відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Виходячи з приписів абз. 4 ч. 8 ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Виходячи з приписів ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова та з 07.05.2013 р. отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Із матеріалів справи вбачається, що на звернення позивача від 10.05.2017 р. Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова листом від 19.05.2017 р. за вих. №364/м-3 повідомило, що перерахунок пенсії відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2016 рік" та Закону України "Про Державний бюджет на 2017 рік" з 01.05.2016 р., з 01.12.2016 р. та з 01.05.2017 р. проводився тільки непрацюючим пенсіонерам, а позивач на час проведення перерахунку пенсії була працюючим пенсіонером (а.с. 6-8).

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, звернулась з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Поряд з цим, у статті 92 Конституції України зазначено, що виключно законами України визначаються зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення (пункт 6 ).

Згідно із частинами 1, 3 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV ( далі Закон- №1058-IV) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено частиною першою цієї статті, пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком.

Мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Загальний страховий стаж роботи позивача складає 25 років 6 місяців 29 днів, (коефіцієнт страхового стажу з урахуванням кратності 1,35-0,34425).

За приписами статті 17 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 5 жовтня 2000 р. №2017-ІІІ, до числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат. Основні державні соціальні гаранти, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до положень статті 2 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 р. №966-XIV, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 р. №265 "Деякі питання пенсійного забезпечення громадян" визначено, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, крім осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною), не досягає 949 гривень, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру.

З матеріалів справи убачається, що оскільки розмір пенсії позивача не досяг 949 грн., до пенсії встановлено щомісячну державну адресну допомогу у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача з 07.05.2013 р. та одержує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону № 1058-IV. Загальний страховий стаж роботи позивача складає 25 років 6 місяців 29 днів (коефіцієнт страхового стажу з урахуванням кратності 1,35-0,34425).

Судом встановлено, що середньомісячний заробіток для обчислення пенсії ОСОБА_1 за періоди роботи з 01.09.1993 р. по 31.08.1998 р., з 01.09.1983 р. по 29.04.1985 р., з 01.09.1985 р. по 26.05.1986 р., з 05.09.1986 р. по 23.03.1987р., з 01.09.1990 р. по 31.07.1992 р., з 01.09.1993 р. по 22.09.1998 р., з 01.10.2001 р. по 31.12.2012 р. становив 502,72 грн., розмір пенсії позивача з 01.09.2015 року становить 949,00 грн., в тому числі: 502,72 грн. - розмір пенсії за віком; 2368, 70 - середній заробіток за 2012 р.; 0, 25500 - індивідуальний коефіцієнт стажу; 0,34425 - індивідуальний коефіцієнт стажу з урахуванням кратності 1,35; 0, 61651 - індивідуальний коефіцієнт заробітної плати; 410,18 - доплата до прожиткового мінімуму; 5,00% - відсоток підвищення за відстрочку; 25,14 - підвищення ст. 29 ч.3; 10,96 - державна адресна допомога.

Колегія суддів зазначає, що оскільки позивач відпрацювала 25 років 6 місяців 29 днів і розмір її страхового стажу є меншим ніж передбачено частиною першою статті 28 Закону № 1058-IV, то вона не мала права на отримання пенсії у розмірі прожиткового мінімуму.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 вересня - 1074 гривні.

Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1208 гривень.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" визначено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

За приписами частини 3 статті 42 Закону №1058-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону. Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

З 1 січня 2016 року у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Пенсіонерам, які працюють (провадять діяльність, пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування), після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.

Під час розгляду справи встановлено, що згідно з даними Державного реєстру страхувальників Державного реєстру соціального страхування ОСОБА_1 була зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності з 27.08.2001 р. по 29.05.2017 р.

Враховуючи те, що позивач в період з 27.08.2001 р. по 29.05.2017 р. була пенсіонером, яка провадила діяльність, пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, тому вона не мала права на перерахунок пенсії з урахуванням збільшеного прожиткового мінімуму.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем доведена правомірність своїх дій.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що ст. 28, 42 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" суперечать Конституції України, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки зазначені норми неконституційними не визнавались.

Слід також зауважити на тому, що Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 р. № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Право встановлювати законодавчі обмеження щодо соціальних виплат узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі " Великода проти України", яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того, суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому Суд зазначає, що зменшення розміру пенсії очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально - економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року .

Щодо інших доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, відповідно до п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обгрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Московського районного суду м. Харкова від 01.08.2017р. по справі № 643/7269/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4