Справа № 804/6056/16
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2017-06-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2017 р. Справа № 804/6056/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: судді Сидоренко Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика будівельних сумішей «БудМайстер» до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про невідповідність висновків, складених за результатом планової виїзної перевірки, та акту від 04.08.2016р. за №407/04-36-14-01/33892784 дійсності, внаслідок порушення відповідачем норм матеріального права, Вказує на те, що висновки акту перевірки щодо реалізації продукції нижче собівартості є невірним, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях, а не на достовірних даних. Також, зазначив, що дані бухгалтерського обліку та аналіз фінансових результатів підприємства свідчать про отримання чистого прибутку, що підтверджує доходність результатів діяльності підприємства.
Представником позивача надано до суду клопотання про здійснення розгляду справи в письмовому провадженні.
Відповідач проти задоволення адміністративного позову заперечував, у запереченнях на адміністративний позов повністю продублював зміст акту перевірки від 04.08.2016р. за №407/04-36-14-01/33892784, вказав, що у звязку з ненаданням до перевірки калькуляції собівартості кожної партії/виду виробленої продукції та журналів ордерів по бухгалтерським рахункам, для розрахунку повної собівартості виробленої продукції використано матеріальні звіти по кожній матеріально-відповідній особі та розраховано питому вагу матеріальної та нематеріальної складової у собівартості виробленої продукції. В ході проведення перевірки встановлено реалізацію продукції нижче собівартості та не врахування ПДВ у відповідних періодах, чим порушено вимоги п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобовязання.
Враховуючи відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 128 КАС України, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження відповідно до положень ч.6 зазначеної норми.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд,-
Товариство з обмеженою відповідальністю «Фабрика будівельних сумішей «БудМайстер» зареєстроване 18.12.2005р. Виконавчим комітетом Павлоградської міської ради, на час проведення перевірки перебувало на податковому обліку в Західно-Донбаській ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області.
Основним видом діяльності за КВЕД є, зокрема: виробництво сухих будівельних сумішей; виробництво бетонних розчинів, готових для використання.
В період з 15.06.2016р. по 28.07.2016р. Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Фабрика будівельних сумішей «БудМайстер» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014р. по 31.03.2016р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014р. по 31.03.2016р.
За результатами перевірки 04.08.2016 року складено акт №407/04-36-14-01/33892784, у висновку якої зазначено про встановлення наступних порушень:
На підставі акту перевірки Головним управлінням Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області 19.08.2016 року прийнято:
Вказані податкові повідомлення-рішення були оскаржені позивачем в судовому порядку до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Під час розгляду справи судом перевірено прийняті відповідачем рішення на відповідність вимогам законодавства та встановлено наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органу власних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як зазначалось вище, в ході проведеної перевірки позивача було встановлено порушення вимог податкового законодавства за період 2015 рік.
Висновки акта перевірки №407/04-36-14-01/33892784 від 04.08.2016р. ґрунтуються на тому, що при проведенні перевірки ТОВ «Фабрика будівельних сумішей «БудМайстер» встановлено реалізацію продукції у 2015 році власного виробництва нижче собівартості. Вказані висновки зроблено на підставі суцільного аналізу собівартості виготовленої готової продукції, яку в подальшому реалізовано за знижкою. Порівняння собівартості готової продукції з ціною її реалізації здійснено з урахуванням наявності залишків готової продукції та методом її списання на собівартість при реалізації. Розрахунок собівартості виготовленої готової продукції, яку в подальшому реалізовано зі знижкою, здійснено шляхом додавання до вартості витраченої сировини заробітної плати, відрахувань із заробітної плати, електроенергії, газу та інших витрат.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування (п.44.2 ст.44 ПК України).
Порядок оподаткування прибутку підприємств визначений розділом ІІІ Податкового кодексу України (далі ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно із п.134.1 ст.134 ПК України у цьому розділі об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
Порядок оподаткування податком на додану вартість визначений розділом V Податкового кодексу України.
У відповідності до статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обовязкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого звязку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - субєктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком:
товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню;
газу, який постачається для потреб населення.
До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у звязку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобовязань.
До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.
У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.
Статтею 198 ПК України передбачено право платників податку на віднесення сум податку до податкового кредиту, яким є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду (п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України).
Статтею 200 ПК України визначалося, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то:
а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг;
б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.
Разом з тим, суд зважає на те, що приписами ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон) встановлено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Згідно п.5 ст.8 Закону підприємство самостійно:
визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства;
обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних;
розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів;
затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку;
може виділяти на окремий баланс філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які зобов'язані вести бухгалтерський облік, з наступним включенням їх показників до фінансової звітності підприємства;
визначає доцільність застосування міжнародних стандартів (крім випадків, коли обов'язковість застосування міжнародних стандартів визначена законодавством).
Відповідно до п.6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 "Запаси", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999р. № 246, для цілей бухгалтерського обліку запаси включають, зокрема готову продукцію, що виготовлена на підприємстві, в установі, призначена для продажу і відповідає технічним та якісним характеристикам, передбаченим договором або іншим нормативно-правовим актом.
Придбані (отримані) або вироблені запаси зараховуються на баланс підприємства/установи за первісною вартістю.
Первісною вартістю запасів, що виготовляються власними силами підприємства, визнається їхня виробнича собівартість, яка визначається за Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 "Витрати" (п.8 та п.10 наведеного Положення).
У відповідності до п.11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999р. № 318, до виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються:
прямі матеріальні витрати;
прямі витрати на оплату праці;
змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.
ТОВ «Фабрика будівельних сумішей «БудМайстер» з метою дотримання єдиних методів оцінки, обліку та процедур, використовуваних підприємством для складання й подання фінансової звітності, видано наказ №1 від 01.01.2015 року «Про облікову політику підприємства», відповідно до якого здійснюється ведення бухгалтерського обліку, що в свою чергу відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Так, згідно п.2.12 означеного наказу, для цілей бухгалтерського обліку визначення виробничої собівартості калькуляція на підприємстві проводиться в розрізі видів елементів витрат по факту.
Згідно п.2.14 наказу № 1 від 01.01.2015 року за базу розподілу загальновиробничих витрат, що включаються в виробничу собівартість зробленої продукції прийнято фактичний обсяг виробництва у розмірі прямих матеріальних витрат, витрачених для виробництва продукції.
Представником позивача пояснювалось, що для узагальнення інформації про наявність та рух готової продукції на ТОВ «Фабрика будівельних сумішей «БудМайстер» призначено рахунок 26 «Готова продукція», згідно Інструкції про застування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 р. № 291.
За дебетом рахунку 26 «Готова продукція» відображається надходження готової продукції власного виробництва за фактичною виробничою собівартістю.
Для узагальнення інформації про собівартість реалізованої готової продукції на підприємстві призначено субрахунок 901 «Собівартість реалізації». Собівартість реалізованої готової продукції за 2015 рік визначено 50794996 грн., що підтверджено відповідачем в акті перевірки. При цьому, згідно даних рахунку 701 «Дохід від реалізації готової продукції» оборот складає 78508105,46 грн.
Також суд зазначає, що собівартість готової продукції, що підлягає реалізації, визначається за методами оцінки вибуття запасів.
Пунктом 16 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 "Запаси" встановлено, що при відпуску запасів у виробництво, з виробництва, продаж та іншому вибутті оцінка їх здійснюється за одним з таких методів: ідентифікованої собівартості відповідної одиниці запасів; середньозваженої собівартості; собівартості перших за часом надходження запасів (ФІФО); нормативних затрат; ціни продажу.
Для всіх одиниць бухгалтерського обліку запасів, що мають однакове призначення та однакові умови використання, застосовується тільки один із наведених методів.
Пунктом 2.10 наказу № 1 від 01.01.2015 року «Про облікову політику підприємства» на підприємстві передбачено метод собівартості перших за часом надходження запасів (ФІФО).
Представником позивача пояснено, що з метою максимальної точності визначення собівартості на підприємстві ведеться автоматичний постійний облік виготовленої продукції, тобто один і той же об'єкт обліку (вироблена продукція) зараховується на баланс партіями у міру виготовлення і відображаються за різною виробничої собівартістю залежно від фактичної вартості початкової сировини. Списання від реалізації здійснюється також автоматично з перших за часом надходження партії продукції і дозволяє максимально точно визначити собівартість реалізованої продукції по фактично списаним прямим витратам.
Таким чином, здійснюючи на власний розсуд розрахунок матеріальної та нематеріальної складової у структурі собівартості виготовленої готової продукції за 2015 рік, відповідачем не враховано положення наказу №1 від 01.01.2015 року «Про облікову політику підприємства», отже із порушенням облікової політики підприємства, яка встановлена останнім на підставі Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Отже, порівняння контролюючим органом собівартості готової продукції з ціною її реалізації є порушенням вимог Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 "Запаси" в частині застосування методу відпуску запасів у виробництво, який встановлений на підприємстві, а саме: розрахунок собівартості за партіями сировини із найбільшою вартістю.
Також, позивачем пояснювалось, що розбіжність ціни списання виникала за рахунок того, що на початку періоду на складі знаходилось 138 партій готової продукції «клейова суміш цем. проста Клей-10 (сила) 25 кг» з різною собівартістю кожної виробленої партії. По методу ФіФо та даним обліку підприємства списанню підлягала партія вартістю 14,94 грн., проте перевіркою врахована партія з вартістю 15,50 грн.
Крім того, позивачем до суду надано калькуляції відпускної ціни у розрізі кожного виду продукції, з яких вбачається собівартість виробленої партії як матеріальної так і нематеріальної складової. Представником відповідача не зазначалось про невідповідність формування витрат, завищення або заниження витрат.
Відтак, обставинами, встановленими під час розгляду справи, спростовано висновки перевірки щодо реалізації продукції у 2015 році власного виробництва нижче собівартості, та порушення абз. 2 п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України неправомірно занижено суму ПДВ, що підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет, в сумі 332450 грн.
Частиною 1 статті 94 КАС України передбачено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.
Приймаючи до уваги, що рішення у справі ухвалене на користь позивача, який не є суб'єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне присудити всі здійснені ним судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 7542,82 грн.
Керуючись ст.ст.160-163, 167 КАС України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фабрика будівельних сумішей «БудМайстер» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 7542,82 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1