Справа № 821/1090/17
Суддя: Василяка Д.К.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/1090/17

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Василяки Д.К.,

при секретарі: Собчук Є.В., за участю представника позивача Подолян Ю.В., представника відповідача Компанієць А.В., представника третьої особи Синицина В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до державної установи "Херсонський слідчий ізолятор", третя особа - Херсонський об`єднаний міський військовий комісаріат про стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини доходів,

встановив:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до державної установи "Херсонський слідчий ізолятор", третя особа - Херсонський об`єднаний міський військовий комісаріат про стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини доходів.

Позовні вимоги (з урахуванням заяви про збільшення) обґрунтовано тим, що позивач з 27.07.2016 року проходив службу у структурі Державної кримінально-виконавчої служби України, з січня 2017 року працював у відділі режиму і охорони державної установи "Херсонський слідчий ізолятор".

З 05.04.2017 року ОСОБА_1 призваний Херсонським об`єднаним міським військовим комісаріатом на строкову військову службу до лав Збройних Сил України, де і перебуває по теперішній час.

З моменту призову на строкову військову службу за місцем роботи ОСОБА_1 не виплачується середній заробіток. Вказане вважає порушенням норм трудового законодавства.

На підставі вказаного просить стягнути з відповідача середній заробіток у розмірі 22132, 62 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Відповідач надав до суду заперечення, які обґрунтовано тим, що позивача прийнято на службу в органи Державної кримінально-виконавчої служби України з 01.08.2016 року. На підставі заяви про відсторонення від виконання службових обов`язків, у зв`язку із призовом на строкову військову службу в.о. начальника Херсонського слідчого ізолятора видано наказ № 25 о/с "По особовому складу" від 04.04.2017 року про увільнення позивача від виконання службових обов`язків та тимчасове призупинення нарахування грошового забезпечення. Вказаний наказ чинний та позивачем не оскаржувався.

Відповідач вказав, що законодавчі обмеження щодо звільнення осіб, які несуть строкову військову службу та обов`язок виплачувати їм середній заробіток, що визначені ст. 119 КЗпП України, пов`язані лише з наявністю особливого періоду в країні. На думку відповідача, відповідно до Указу Президента України № 44/2017 "Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2017 році" визначено на 2017 рік строки проведення чергових призовів громадян України на строкову військову службу, а саме у квітні-травні та жовтні-листопаді, тому у квітні 2017 року відбувався звичайний (черговий) призов громадян України на строкову військову службу та станом на час призову позивача мобілізація у жодному з її проявів або воєнний час оголошені не були.

На підставі вказаного відповідач вважає, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку та втрати частини доходу у зв`язку із затримкою виплати є необґрунтованими.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечення підтримав.

Представник третьої особи позовні вимоги просив задовольнити.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, думку представника третьої особи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне: наказом Херсонського слідчого ізолятора № 60 о/с від 27.07.2016 року ОСОБА_1 з 01.08.2016 р. новоприйнятого призначено молодшим інспектором ІІ категорії відділу режиму і охорони.

Наказом Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі № 36 о/с від 17.08.2016 року ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання рядовий внутрішньої служби.

Відповідно до наказу Херсонського слідчого ізолятора № 73 о/с від 16.09.2016 року ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання молодший сержант внутрішньої служби.

На підставі рапорту ОСОБА_1 про відсторонення від виконання службових обов`язків та повістки Херсонського ОМВК, у зв`язку із призовом на строкову військову службу, начальником Херсонського слідчого ізолятора видано наказ № 25 о/с "По особовому складу" від 04.04.2017 року про увільнення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків у зв`язку з призовом на строкову військову службу та тимчасове призупинення нарахування грошового забезпечення.

Статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі по тексту - Закон № 2232-XII).

Статтею 1 Закону № 2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (п. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до п. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 статті 39 Закону України № 2232-XII встановлено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Згідно з преамбулою Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці.

Статтею 1 Кодексу законів про працю України встановлено, що він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ч. 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

При цьому суд зазначає, що Законом України "Про оборону України" 06.12.1991 № 1932-XII визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі по тексту - Закон України № 3543-XII ), особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Абзацом 1 пункту 8 статті 4 Закону України № 3543-XII встановлено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Указами Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", від 06.05.2014 № 454/2014 "Про часткову мобілізацію", від 21.07.2014 № 607/2014 "Про часткову мобілізацію", № 14.01.2015 р. № 15/2015 "Про часткову мобілізацію" в країні оголошено мобілізацію.

При цьому, Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 "Про часткову мобілізацію" Кабінету Міністрів України було доручено перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність; установити з метою мінімізації негативних наслідків для економіки держави обмеження під час виконання мобілізаційних завдань та довести їх до визначених суб`єктів національної економіки, які переводяться на функціонування в умовах особливого періоду, з введенням ступеня повна готовність.

Кабінетом Міністрів України 1 липня 2015 року прийнято відповідне розпорядження № 674р.

Отже, суд приходить до висновку, що особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014 року.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оборону України", ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період не завершується процесом мобілізації, а й охоплює воєнний час та частково післявоєнний час.

Так, обставинами, які стали причиною оголошення часткових мобілізацій та запровадження особливого стану, стали: 1) збройна агресія Російської Федерації (ст.2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"); 2) проведення антитерористичної операції (Указ Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України" від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.14 №405/2014).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669-VII, період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Судом встановлено, що на день розгляду справи Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України не видався, а антитерористична операція не завершена.

Враховуючи, що в теперішній час не припинились обставини, які стали причинами введення особливого періоду, тимчасово окуповані території не звільнені, антитерористична операції не завершена, суд приходить до висновку, що в теперішній час особливий період не завершений.

Зважаючи на вказане, суд приходить до висновку, що за позивачем зберігаються гарантії, які встановлено статтею 119 Кодексу законів про працю України, а саме, збереження місця роботи, посади і виплати середнього заробітку в установі в якій він працював на час призову.

З огляду на перелічене, суд не погоджується з посиланнями відповідача, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні чинного законодавства України.

Суд зазначає, що частиною 2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Інструкцією "Про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України", затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань 07.10.2009 N 222, визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктом 1.4 вказаної Інструкції встановлено, що грошове забезпечення складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до ст.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 98.02.1995 р. (далі - Порядок № 100), цей порядок застосовується серед іншого у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати.

Згідно п.2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявна довідка державної установи "Херсонський слідчий ізолятор" від 18.08.2017 р. № 24/10-2579 (а.с.77), відповідно до якої грошове забезпечення ОСОБА_1 за лютий 2017 року становить: посадовий оклад 1080,00 грн.; виплата за спеціальне звання 40,00 грн.; надбавка за виконання особливих завдань 560,00 грн.; виплата за роботу у нічний час 34,37 грн.; виплата за вислугу років 0,00 грн.; премія 0,00 грн.; індексація 72,20 грн.; за березень 2017 року становить: посадовий оклад 1080,00 грн.; виплата за спеціальне звання 40,00 грн.; надбавка за виконання особливих завдань 560,00 грн.; виплата за роботу у нічний час 34,37 грн.; виплата за вислугу років 0,00 грн.; премія 0,00 грн.; індексація 72,20 грн.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення за останні два місяці роботи позивача складає 3590,52 грн. (3590,52 грн. : 42 календарних днів).

Час, за який необхідно стягнути середній заробіток на користь позивача становить 125 днів за період з 05.04.2017 р. по 04.10.2017 р., а тому стягненню на його користь підлягає грошове забезпечення в розмірі 10686,25 грн.

Згідно п.2, 3 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, зважаючи на вище викладене, суд приходить до висновку, що негайному виконанню підлягає постанова суду в частині стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення в межах суми стягнення за один місяць.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача у надання звіту про виконання судового рішення суд зазначає, що не вбачає підстав для його задоволення, оскільки відсутні підстави на підтвердження невиконання рішення суду.

Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У зв`язку з цим, суд, аналізуючи викладене приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 12,17,18, 19, ч. 1 ст. 158, 159, 160-163, 167 КАС України, суд -

постановив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з державної установи "Херсонський слідчий ізолятор" () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платників податку НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за період з 05 квітня 2017 року по 04 жовтня 2017 року у розмірі 10686 (десять тисяч шістсот вісімдесят шість) грн. 25 коп.

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення з державної установи "Херсонський слідчий ізолятор" на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення в межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 09 жовтня 2017 р.

Суддя Василяка Д.К.

кат. 3