Справа № 826/4181/17
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 жовтня 2017 року № 826/4181/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадської спілки «Асоціація органів самоорганізації населення м. Києва» до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Міністерство природних ресурсів та екології України, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбуд Девелопмент», про визнання незаконними та скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), надійшов позов громадської спілки «Асоціація органів самоорганізації населення м. Києва», (далі - позивач), до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), (далі - відповідач, Департамент), треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, (далі - третя особа-1, ДАБІ України»), Міністерство природних ресурсів та екології України, (далі - третя особа-2, Міністерство), Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), (далі - третя особа-3, Департамент культури КМДА), та товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбуд Девелопмент», (далі - третя особа-4, ТОВ «Укрбуд Девелопмент»), про визнання незаконними та скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки між вул. Микільсько-Слобідською та просп. Броварським у Дніпровському р-ні м. Києва від 17.01.2017 р. № 36/17/012/009-17, наданих Департаментом ТОВ «Укрбуд Девелопмент», (далі - містобудівні умови та обмеження).

В обґрунтування позову зазначено що, містобудівні умови та обмеження мають бути скасовані, оскільки вони за своїм змістом суперечать нормам Водного та Земельного кодексів України, Законів України «Про основи містобудування» та «Про охорону культурної спадщини», адже незважаючи на обумовлені у них планувальні обмеження, містобудівні умови та обмеження були надані для забудови земельної ділянки, яка, відповідно до чинного законодавства України, має обмежений режим використання.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі № 826/4181/17, (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представники позивача підтримали позов та разом із представниками ДАБІ України, Міністерства та Департаменту культури КМДА просили задовольнити його повністю, а представник ТОВ «Укрбуд Девелопмент» просив відмовити у задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, заява про розгляд справи за відсутності його представника до суду не надійшла. При цьому, до суду через канцелярію від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 1, ч. ч. 2-5 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», (далі - Закон у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Перелік об'єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Спеціально уповноважений орган містобудування та архітектури визначає відповідність намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Розгляд заяви і надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх наданні здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом семи робочих днів з дня реєстрації заяви.

Згідно ч. 7 ст. 29 Закону, склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Так, відповідно до п. 2.2. Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 р. № 109 (далі - Порядок № 109 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовником додаються:

засвідчена в установленому порядку копія документа про право власності (користування) земельною ділянкою;

ситуаційний план (схема) щодо місцезнаходження земельної ділянки (у довільній формі);

викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000;

кадастрова довідка з містобудівного кадастру (у разі наявності);

черговий кадастровий план (витяг із земельного кадастру - за умови відсутності містобудівного кадастру);

фотофіксація земельної ділянки (з оточенням);

містобудівний розрахунок з техніко-економічними показниками запланованого об'єкта будівництва.

У ході судового розгляду справи з'ясовано, що замовником - ТОВ «Укрбуд Девелопмент» до Департаменту були подані (вх. № 194/0/7-1-17 від 12.01.2017 р.):

- заява;

- копія договору купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрованого в реєстрі за № 1337 від 19.12.2016 р.;

- копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку (кадастровий номер :66:178:0258);

- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 77350924;

- витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 77352753;

- копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на незавершене будівництво;

- ситуаційний план-схема;

- матеріали фотофіксації;

- викопіювання з топоплану;

- черговий кадастровий план.

За результатами розгляду перелічених документів Департаментом видані спірні містобудівні умови і обмеження.

Як випливає з положень ст. 29 Закону, містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних для проектування об'єктів містобудування (поряд з технічними умовами та завданням на проектування).

Тобто, містобудівні умови та обмеження призначені виключно для встановлення вимог, які мають бути враховані при подальшому проектуванні об'єктів містобудування.

Крім того, містобудівні умови та обмеження є актом індивідуальної дії. З огляду на це, вони мають специфічні властивості, а саме передбачають конкретні приписи, звернені до окремої особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Таке розуміння ненормативних актів міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. № 7-рп/2009. Аналогічна правова позиція Конституційного Суду України викладена також у рішеннях від 27.12.2001 р. № 20-ргі/2001 та від 23.06.1997 р. № 2-зп.

При цьому, як випливає з постанови Верховного Суду України від 03.06.2014 р. у справі № 21-144а14, ненормативні правові акти є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їх виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені владним органом. Так як містобудівні умови та обмеження мають на меті закріплення вимог до конкретного об'єкта будівництва (тобто мають констатуючий характер), то, фактично, вони вичерпують свою дію одночасно з їх прийняттям.

Стосовно права користування земельною ділянкою суд зазначає таке.

Згідно з п.п. «а» і «ґ» ч. 1 ст. 95 Земельного кодексу України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Як підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, ТОВ «Укрбуд Девелопмент» є власником земельної ділянки площею 0,7000 га між вул. Микільсько-Слобідською та просп. Броварським у Дніпровському р-ні м. Києва, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.12.2016 р., зареєстрованого в реєстрі за № 1337, та згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: індексний номер 76250068 від 19.12.2016 р., номер запису про право власності; 18129375, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 000.

Рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 р. № 370/1804 затверджено Генеральний план міста Києва та проект планування його приміської зони на період до 2020 року, (далі - Генеральний план).

Згідно з Генеральними планом, земельна ділянка між вул. Микільсько-Слобідською та просп. Броварським у Дніпровському р-ні м. Києва за функціональним призначенням відноситься до території громадських будівель і споруд.

Відповідно ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Так, ст. 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер :66:178:0258, земельна ділянка між вул. Микільсько-Слобідською та просп. Броварським у Дніпровському р-ні м. Києва відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови; цільове призначення: « 03.15 - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови»; вид використання земельної ділянки - для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціональних комплексів у складі комплексу готельно-офісного та торговельно-розважального призначення, житлово-офісного комплексу з апартаментами, яхт-клубу, дельфінарію та аквапарку, благоустроєних набережних.

Щодо твердження позивача про те, що оскаржувані містобудівні умови та обмеження підписані не уповноваженою на те посадовою особою, суд зазначає, що такі твердження є необґрунтованим та не підтвердженим належними доказами.

Так, п. 2.4 Порядку № 109 визначено, що розгляд заяви, надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх видачі здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до абз. 5 п. 9 Положення про Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.01.2011 р. № 90, (далі - Положення), Директор Департаменту має першого заступника та заступників, які призначаються на посаду і звільняються з посади Київським міським головою за поданням директора Департаменту та погодженням з відповідним заступником голови Київської міської державної адміністрації згідно з розподілом обов'язків.

П. 10 Положення визначено, що Директор Департаменту видає в межах своєї компетенції накази, організовує і контролює їх виконання.

Наказом від 01.07.2016 р. № 230 «Про розподіл посадових обов'язків між директором Департаменту, першим заступником директора та заступником директора», заступник директора Департаменту - начальник Служби містобудівного кадастру, крім іншого, забезпечує надання містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок та будівельних паспортів.

Розпорядженням Київського міського голови від 15.07.2016 р. № 717 Антоненко Валентину Анатоліївну призначено на посаду заступника директора Департаменту - начальника Служби містобудівного кадастру Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Наказом Департаменту від 18.07.2016 р. № 252/01 заступнику директора Департаменту - начальнику Служби містобудівного кадастру ОСОБА_2 надано право підпису документів, зокрема, але не виключно, містобудівних умов та обмежень забудови земельних ділянок (копія наказу додається).

Отже, викладене повністю спростовує доводи позивача щодо відсутності повноважень у посадової особи, яка підписала спірні містобудівні умови та обмеження.

Щодо доводів позивача про порушення будівництвом водоохоронного статусу прибережних захисних смуг, суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 60 Земельного кодексу України, рішенням Київської міської ради від 08.10.2009 р. № 365/2434 затверджено проект прибережних захисних смуг водних об'єктів м. Києва у Дніпровському р-ні, в тому числі і території, до якої потрапляє земельна ділянка між вул. Микільсько-Слобідською та просп. Броварським.

Разом з тим, у 2016 році вказане рішення № 365/2434 було предметом судового розгляду у межах справи № 826/14642/15, за результатами розгляду якої, рішення Київської міської ради від 08.10.2009 р. № 365/2434 скасовано.

На даний час окрема документація із землеустрою, яка б визначала розмір прибережної захисної смуги вздовж Русанівської протоки в Дніпровському р-ні м. Києва відсутня, при визначенні її меж слід керуватися діючими нормативними актами України.

Зокрема, згідно зі ст. 79 Водного кодексу України, залежно від водозбірної площі басейну річки поділяються на великі, середні та малі.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Земельного кодексу України, ч. 2 ст. 88 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) для середніх річок шириною 50 метрів, а для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з інформацією Державного агентства водних ресурсів України на ділянці від вул. Сагайдака до мосту Метро розташована протока Русанівська між рукавом Десенки (Чорторию) русла Дніпра.

Відповідно до офіційних даних Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та «Наукового обґрунтування заходів з покращення екологічного стану протоки Десенка (Чорторий) Деснянського і Дніпровського районів м. Києва», виконаного у 2016 році Інститутом водних проблем і меліорації Національної академії аграрних наук України, Русанівська протока являє собою нижню частину річки Десенка.

А відповідно до роз'яснень Державного комітету України з водного господарства від 29.11.2005 р. № МРО/9-685 та листа ДП «Інститут генерального плану України» № 19 від 17.02.2015 р., річка Десенка класифікується як середня річка.

Отже, оскільки об'єкт незавершеного будівництва на земельній ділянці, кадастровий номер :66:178:0258, розташований на відстані 70 метрів від Русанівської протоки, добудова житлово-офісного комплексу між Броварським просп. та вул. Микільсько-Слобідською в Дніпровському р-ні м. Києва за межами 50-метрової прибережної захисної смуги Русанівської протоки відповідає вимогам чинного законодавства України.

Стосовно твердження позивача про порушення Закону України «По охорону культурної спадщини», суд наголошує на такому.

В обґрунтування позову зазначено, що земельна ділянка між Броварським просп. та вул. Микільсько-Слобідською у Дніпровському р-ні м. Києва, кадастровий номер :66:178:0258, розташована в межах зони охоронюваного ландшафту, згідно діючого Генерального плану, розпорядження від 17.05.2002 р. № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 16.07.1979 р. № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників зон охорони пам'яток історії та культури в м. Києві», в межах пам'ятки ландшафту та історії місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра» (наказ Міністерства культури і туризму України від 03.02.2010 р. № 58/0/16-10 у редакції наказу Міністерства культури і туризму України від 16.06.2011 р. № 453/0/16-11) охоронний № 560-Кв.

За приписами ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», охорона культурної спадщини це система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об'єктів культурної спадщини.

Предметом охорони об'єкта культурної спадщини є характерна властивість об'єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об'єкт визнається пам'яткою.

Особливий статус території, пов'язаної з охороною культурної спадщини визначений у ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та ст. 53 Земельного кодексу України.

Так, землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби, належать до земель історико-культурного призначення та включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини», режими використання пам'яток місцевого значення встановлює орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

А, відповідно до ч. 4 ст. 111 Земельного кодексу України, обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації.

За приписами ст. 111 Земельного кодексу України та ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», відомості про такі обмеження в обов'язковому порядку вносяться до Державного земельного кадастру.

Проте, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру будь-які обмеження у використанні земельної ділянки між Броварським просп. та вул. Микільсько-Слобідською у Дніпровському р-ні м. Києва, кадастровий номер :66:178:0258, відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» відсутні.

Про відсутність належних та допустимих доказів того, що вищевказана земельна ділянка дійсно потрапляє у межі території історико-культурного призначення наголошено в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2016 р. у справі № 826/4437/15, предметом якої став дозвіл на виконання будівельних робіт від 31.01.2015 р. № ІУ 33, виданий попередньому власнику земельної ділянки між вул. Микільсько-Слобідською та просп. Броварським Дніпровському р-ні м. Києва - товариству з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал».

Зокрема, суд встановив, що посилання «на Паспорт об'єкта культурної спадщини, Історичний ландшафт Київських гір і долини р. Дніпра», відповідно до якого, в опис меж території об'єкта входять: на південний схід та південь по західній межі Русанівських садів до вул. Микільсько-Слобідської, далі на південь по вул. Микільсько-Слобідській до вул. Русанівська набережна, як на підставу для отримання відповідного дозволу, колегія суддів не може брати до уваги, оскільки зазначені в Паспорті межі не є доказом того, що земельна ділянка, на якій повинно здійснюватися будівництво та дозвіл на яке надано відповідачем, входить саме до вказаних в паспорті меж».

Таким чином, підсумовуючи все викладене вище у сукупності суд приходить до висновку, що вимога позивача про скасування містобудівних умов та обмежень є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач звернувся до суду із позовом, у той час як відсутній факт порушення його прав.

Зокрема, містобудівні умови та обмеження за своєю юридичною суттю є актом індивідуальної дії та направлені на врегулювання правовідносин, у даному випадку, між ТОВ «Укрбуд Девелопмент», як суб'єктом містобудування, та Департаментом, як спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури згідно з нормами Закону.

Позивач не являється стороною таких правовідносин, а тому, за переконанням суду, оскаржуваними містобудівними умовами та обмеженнями його права та інтереси не порушені.

Аналогічна правова позиція мітиться в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 03.06.2015 р. К/800/25069/14 та від 18.08.2016 р. К/800/6779/16.

Суд зазначає, що а ні у позові, а ні у ході судового розгляду справи позивач не навів суду обставин, які б свідчили про порушення його прав та інтересів внаслідок надання ТОВ «Укрбуд Девелопмент» містобудівних умов та обмежень.

До того ж, позивач не наділений повноваженнями щодо представництва інтересів територіальної громади міста Києва, а покликаний представляти та захищати інтереси членів громадської спілки.

У справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 248-2 Цивільного процесуального кодексу України Конституційний Суд України в п. 1 рішення від 25.11.1997 р. № 6-зп розтлумачив, що «ч. 1 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемлюють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді».

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України, ст.ст. 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: виходить за межі змісту суб'єктивного права; є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у: законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Саме до такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 15.12.2015 р. у справі № 800/206/15. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.01.2016 р. у справі № К/800/3 8720/15.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та обставин суд прийшов до висновку, що позов громадської спілки «Асоціація органів самоорганізації населення м. Києва» до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України, Міністерство природних ресурсів та екології України, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та товариство з обмеженою відповідальністю «Укрбуд Девелопмент», про визнання незаконними та скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову громадської спілки «Асоціація органів самоорганізації населення м. Києва».

Копії постанови направити (вручити) сторонам та третім особам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.І. Келеберда