Справа № 826/3610/16
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2017-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 серпня 2017 року № 826/3610/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши адміністративну справу в письмовому провадженні

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-американське підприємство "Укркарпатойл ЛТД"
доОфісу великих платників податків Державної фіскальної служби
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, №000102413 від 30.11.2015 р. ,
На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Спільне українсько-американське підприємство «УкрКАРПАТОЙЛ Лтд» (надалі - позивач) з позовом до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 30.11.2015 № та №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті безпідставно та незаконно, без урахування фактичних обставин справи та наданих товариством заперечень, на підставі помилкових висновків акта перевірки від 11.11.2015 року.

На думку позивача, включення ним до податкової декларації з податку на прибуток за 2014 рік валових витрат у сумі 4462121,25 грн. та валових доходів в сумі 4475497,51 грн. є законним та обґрунтованим, оскільки придбане за договором поставки №26.08/1 від 26.08.2014 року вугілля було оприбутковане товариством на підставі всіх необхідних первинних документів (актів прийому-передачі вугілля та видаткових накладних).

Додатково позивач в позовній заяві стверджував, що на виконання вимог договору поставки №26.08/1 від 26.08.2014 року розрахунки між суб'єктами господарювання проведені у безготівковій формі, а на виконання умов договорів поставки №14/08-1 від 27.08.2014, №14/08-2 від 27.08.2014 СП «УкрКАРПАТОЙЛ Лтд» поставило вугілля ПАТ «Полтаваобленерго» на загальну суму 5370597,00 грн., що на його думку, дало правові підстави для включення до податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2014 року за операціями з придбання та продажу вугілля податкового зобов'язання в сумі 895099,49 грн. та податкового кредиту в сумі 892424,25 грн.

В ході судового розгляду даної справи представник позивача позовні вимоги підтримав повністю.

У відповідному судовому засіданні 20.07.2016 року, суд на підставі вимог ст. 55 КАС України замінив відповідача - Міжрегіональне головне управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників на належного - Офіс великих платників податків ДФС (далі - відповідач).

В наданих суду письмових запереченнях представник відповідача зазначив, що наданими для перевірки табелями обліку робочого часу та авансовими звітами за серпень 2014 року не підтверджено факт відрядження посадових осіб СП «УкрКАРПАТОЙЛ Лтд» до м. Луганськ. Крім того, представник податкового органу зазначив, що в період відображення придбання вугілля за серпень 2014 року, м. Луганськ знаходився в зоні АТО відповідно до Указу Президента України №1405/2014 від 14.04.2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

На думку контролюючого органу, відповідно по ланцюгу постачання неможливо встановити походження придбаного вугілля, а саме факт реального постачання товару внаслідок відсутності в ньому фактичних постачальників (імпортерів та видобувних підприємств).

На підставі п. 4 ст. 122 КАС України суд, з урахуванням думки представників сторін, ухвалив здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 26.08.2015 року по 28.10.2015 року на підставі направлень від 26.08.2015 р. №№560, 558, 557, 555, 556, 559, 554, виданих Міжрегіональним головним управлінням ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників, згідно п.п.20.1.4 п. 20.1. ст. 20, п. 77.4 ст. 77, п.82.1 ст. 82 Податкового кодексу України, п.п.2 п.1 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», відповідно до плану-графіку проведення документальних перевірок суб'єктів проведена документальна планова виїзна перевірка з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства спільного підприємства «Укркарпатойл Лтд» за період з 01.04.2009 року по 31.12.2104 року, за результатами якої складено відповідний акт перевірки №1072/28-10-41-30/23152126 (далі - акт перевірки).

Перевіркою встановлено порушення СП «УкрКАРПАТОЙЛ Лтд»:

- п.4.1 ст. 4, п.п.5.2.1 п.5.2, п.5.9 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (що діяв на момент здійснення операцій), п. 138.2, п.138.8 ст. 138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України занижено податок на прибуток підприємств на загальну суму 2369821 грн., у тому числі: ІІІ квартал 2009 р. на суму 1566639 грн.; 2014 року на суму 803182 грн.;

- п.198.1, п.198.2, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 892424 грн., в тому числі серпень 2014 року на суму 892424 грн.;

- п.п.8.1.2 п.8.1. ст. 8 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», п.п.168.1.2 п.168.1 ст. 168, п.п.16.1.4 п.16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо своєчасності перерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету в періоді, що перевірявся. За прострочення встановлених строків сплати податку справляється пеня у розмірах, визначених п.16.4 ст.16 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», п.129.4 ст. 129 Податкового кодексу України, у сумі 34, 23 грн.;

- п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.51.1 ст. 51 та п.п. «б» п.176.2 ст. 176 Податкового кодексу в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо подання з недостовірними відомостями або х помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку.

30.11.2015 року податковим органом на підставі акта перевірки та виявлених порушень прийнято податкове повідомлення-рішення:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 892424 грн. за основним платежем та 223106 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 803182 грн. за основним платежем та 200796 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Незгода позивача із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до норм пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) «витрати» - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником), а «господарська діяльність» - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об'єкт оподаткування податком на прибуток визначений у ст. 134 ПК України як прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Склад витрат і порядок їх визначення закріплений в ст. 138 зазначеного Кодексу. Зокрема, згідно п. 138.1 ст. 138 цього Кодексу, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Нормою пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України передбачено, що витрати операційної діяльності включають в себе собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Підпункт 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПК України вказує, що до інших витрат відносяться витрати на збут, які в свою чергу, включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, в тому числі: витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

В силу приписів абз. 1 п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Тобто, наведені правові норми Кодексу дозволяють платнику податку формувати витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

В свою чергу за визначенням, наведеним у пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, «податковий кредит» - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У даній податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, перелік яких наведений у п. 201.1 ст. 201 ПК України. Правовий статус податкової накладної закріплений в положеннях норм ст. 201 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності суд приходить до висновку, що ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність реальних поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

У своєму листі від 02.06.2011 № 742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України одночасно зазначає, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції. Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (про що було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 № 1936/11/13-11).

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз. 2 п. 44.1 ст. 44 ПК України).

Визначення первинного документу та загальні вимоги до оформлення первинних документів містяться в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV та в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704).

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону № 996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону №996-ХІV).

В свою чергу, інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку (ч. 3 ст. 9 цього Закону).

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в своїх ухвалах від 14.01.2015 К/9991/72258/12, від 21.10.2014 № К/800/6170/14 та від 26.08.2014 № К/800/6501/14, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Зі змісту акта перевірки (стор. 19), вбачається, що протягом перевіряємого періоду СП «Укркарпатойл Лтд» 26.08.2014 року придбано вугілля АШ (0-6 мм) збагачене 7830 т. на загальну суму 5354545,50 грн., в тому числі ПДВ у підприємства ПАТ «Холдингова Компанія «Енергомережаінвест» (код 32113410).

В матеріалах справи міститься копія договору поставки №26.08/1 від 26.08.2014 року, укладеного між приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Енергомережаінвест» (постачальник) та спільним українсько-американського підприємства «Укркарпатойл Лтд» (покупець), згідно п. 1.1 якого постачальник зобов'язується передавати (поставляти) покупцю вугілля марки АШ (0-6 мм) збаг., а покупець зобов'язується приймати зазначене вугілля та оплачувати його вартість, на умовах, передбачених цих договором.

Відповідно до п.1.2 вказаного договору орієнтовний обсяг поставки вугілля за даним договором становить 7830 тонн, а остаточний обсяг поставки по договору визначається сторонами в залежності від виробничої необхідності та доцільності та формується на підставі замовлення покупця на поставку вугілля, що були погодженні постачальником.

Пунктом 2.1 договору №26.08/1 від 26.08.2014 року постачальник зобов'язується поставляти, а покупець приймати та оплачувати вугілля за договірною ціною за 1 т. - 683,85 грн., в тому числі ПДВ - 20 % - 113,98 грн. згідно передбачених в договорі показників якості.

Загальна сума договору становить 5354545,50 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 892424,25 грн. і є орієнтовною. При цьому, вартість вугілля за 1 т., що підлягає сплаті покупцем, складається із базової ціни вугілля із врахуванням знижок та надбавок, що розраховуються відповідно до пункту 3.4. цього договору, та не включає вартість послуг з транспортування вугілля постачальником рахунків, складених відповідно до первинних документів, наданих експедиторськими компаніями, належно завірені копії яких (крім залізничних накладних) постачальник зобов'язується надавати покупцю разом з рахунком на транспортування вугілля.

Порядок поставки вугілля визначений ст. 4 договору, з п.4.1 якої вбачається, що постачальник зобов'язується здійснити поставку вугілля залізничним транспортом у відкритих справних люкових на піввагонах по відвантажувальним реквізитам, зазначеним покупцем у письмовій заявці на отримання вугілля.

Відповідно до п.4.5 вказаного договору поставки, постачальник зобов'язується здійснювати відвантаження вугілля в залізничних вагонах відповідно до їх вантажопідйомності, а також завантажувати вугілля однорідним шаром по всій глибині, в справні, очищені від залишків попереднього вантажу, сміття, тощо, вагони.

Водночас, пунктом 4.10.1 договору передбачена можливість транспортування вугілля покупцем (позивачем) автомобільним транспортом та надання товарно-транспортної накладної, передбаченої п.4.10.7 договору.

При цьому, постачальник зобов'язується своїми силами та засобами, за свій рахунок здійснювати відвантаження на автомобільний транспорт перевізника в місцях поставки, якими є склади, що розташовані за адресою: вул. Лутугінська, 127-Д, м. Луганськ, Луганської області (п.4.10.2 договору).

Аналіз наведених положень договору дають підстави для висновку про існування суперечностей та взаємовиключних умов договору в частині порядку здійснення поставки вугілля.

В той же час, згідно п.4.4 договору право власності на партію вугілля переходить від постачальника до покупця з моменту підписання акту прийому-передачі партії вугілля при наданні покупцеві постачальником наступних документів: посвідчення про якість (оригінальний примірник); акту прийому-передачі партії вугілля, підписаного постачальником (2 примірники); рахунку-фактури на вугілля; податкової накладної на закуповуване вугілля, з реєстрацією її у Єдиному реєстрі податкових накладних, заповненої українською мовою та оформленої у відповідності до вимог ст. 201 Податкового кодексу України і наказу Міністерства доходів і зборів України «Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної» від 14.01.2014 року.

Як вбачається із замовлення на поставку вугілля марки АШ збагачене від 26.08.2014 року, що є додатком №1 до Договору поставки №26.08/1, постачальник має поставити позивачу 7830 тонн вугілля, яке залишається на складі за адресою: вул. Лутугінська, 127-Д, м. Луганськ, Луганської області.

В матеріалах справи наявні копії актів прийому-передачі №№8-14, які підписані в день укладення договору поставки №26.08/1 від 26.08.2014 року, однак не скріплені печаткою ПрАТ «Холдингова компанія «Енергомережаінвест».

Крім того, в матеріалах справи міститься копія посвідчення про якість вугілля №№1732, 1733 від 15.08.2014 року, виданих для позивача СП «Укркарпатойл Лтд», однак договір поставки був укладених лише 26.08.2014 року, тобто видача посвідчень про якість вугілля передує в часі моменту укладення договору поставки, на виконання умов якого і видавались вказані посвідчення якості.

Додатково суд звертає увагу, що відповідно до договору поставки вугілля повинно відповідати ДСТУ 4083:2012 «Вугілля кам'яне та антрацит для пиловидного спалювання на теплових електростанціях. Технічні умови», ДСТУ 3472-96 «Вугілля буре, кам'яне та антрацит. Класифікація», а відповідно до наданих до перевірки та до суду копій посвідчень якості вугілля №1732 та №1733 вугілля відповідає ДСТУ 7146-2010 «Вугілля кам'яне та антрацит для побутових потреб. Технічні умови».

Відповідно до пп.6.1 ДСТУ 4083:2012 на вугілля, запропоноване до постачання на теплові електростанції, при укладанні договору повинен бути представлений сертифікат якості та технологічних властивостей згідно з ГОСТ 30313 та Міжнародною системою кодифікації вугілля середнього та високого рангів, виданий Технічним комітетом України з стандартизації ТК-92 «Вугілля та продукти його перероблення» або організацією, що акредитована в системі УкрСЕПРО.

Пп.6.1 п. 6 ДСТУ 4083:2012 встановлено, за результатами лабораторних випробувань об'єднаної товарної проби оформлюють посвідчення про якість вугілля в партії, яке надсилають споживачу не пізніше 24 годин з моменту закінчення відбору проби від партії. Посвідчення про якість повинне містити: найменування підприємства-постачальника; найменування споживача; номер та дату договору про постачання; номер партії; номери вагонів або інших транспортних засобів; масу брутто і нетто; позначення ДСТУ, згідно з вимогами якого відвантажено вугілля; марку вугілля, клас крупності, найменування продукції; категорію якості вугілля; значення теплоти згорання на робочий стан палива, загальної вологи на робочий стан палива, зольності на сухий стан палива, виходу летких речовин на сухий бездольний стан палива.

Наведене свідчить, що наявні в матеріалах справи сертифікати не відповідають вимогам, передбаченим ГОСТ 30313 та Міжнародною системою кодифікації вугілля середнього та високого рангів, виданий Технічним комітетом України з стандартизації ТК-92 «Вугілля та продукти його перероблення» або організацією, що акредитована в системі УкрСЕПРО.

При цьому, матеріали справи не містять доказів укладення між ТОВ «Тандем 2006» та позивачем договорів.

Також позивачем до суду надано копії податкових накладних №№8-14 від 26.08.2014 року.

Однак позивачем не надано до суду копій рахунків-фактур на вугілля, наявність яких є необхідною умовою для набуття права власності на партію вугілля, а також не надано будь-яких документів на підтвердження транспортування вугілля.

При цьому, як зазначив відповідач, за інформацією даних інтернет-ресурсу, за адресою: м. Луганськ, вул. Лутугінська, 127-Д знаходяться складські приміщення: ТД «Династия» (господарські товари); ТОВ «ТД «Марс» (господарські товари); ТОВ «Краснодонська Птахофабрика» (господарські товари); ТОВ «Меджик Фудс Індастріал Комплекс» (магазини - господарські товари); ТОВ «Фреіш Ф'юче» (магазини - продовольчі товари). Крім того, за результатами аналізу ЄРПН не встановлено взаємовідносин, в т.ч. з надання послуг оренди чи зберігання вказаних підприємств ні з позивачем, ні з ПАТ «Холдингова компанія «Енергомережаінвест».

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" та Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні (затвердженого постановою КМ України від 25.02.2009 року N 207), документами на перевезення вантажів автомобільним транспортом є дорожній лист або товарно-транспортна накладна.

Підпунктом 11.1 п. 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.97 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.98 року за № 128/2568) (далі - Правила № 363) визначено, що товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів.

Оприбуткування товарів без наявності товарно-транспортної накладної, в разі фізичного переміщення товарів в просторі за допомогою автомобільного транспорту, нормами чинного законодавства не передбачено.

Відповідно до абз. 2 пп. 11.1 п. 11 Правил № 363 залежно від виду вантажу та його специфічних властивостей до основних документів додаються інші (ветеринарні, санітарні та якісні - сертифікати, свідоцтва, довідки, паспорти тощо), що визначається правилами перевезень зазначених вантажів.

При цьому, з наявних в матеріалах справи листів ПАТ «Укрзалізниця» від 18.05.2016 року та 24.05.2016 року відповідно вбачається, що відповідно до даних Єдиної електронної картотеки клієнтів Укрзалізниці СП «Укркарпатойл Лтд», ПАТ «Холдингова компанія «Енергомережаінвест», ТОВ «Транскомпром» та ТОВ «Касторс» не зареєстровані клієнтами послуг залізничного транспорту України, що додатково підтверджується роздруківками інформації щодо перевезення вантажів за 2014 рік, учасником яких виступало ПАТ «Полтаваобленерго».

Наведене дає підстави для висновку, що позивачем не підтверджено отримання (транспортування) товару від контрагента та, як наслідок, можливість продажу ПАТ «Полтаваобленерго» вугілля уже на наступний день після укладення договору поставки №26.08/1 від 26.08.2014 року, на підставі укладеного договору поставки №14/08-2 від 27.08.2014 року.

Отже, відповідно до норм ст.138, ст.198 Податкового кодексу України право на формування валових витрат а податкового кредиту виникає у платників податків лише за умови фактичного здійснення господарських операцій.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг, або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень.

У справі, що розглядається, позивачем не надано суду первинну документацію, які б саме підтверджували здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами та чи спричинили вони реальні зміни в майновому стані підприємства.

В матеріалах справи наявний висновок №108 експертного дослідження за листом СП «Укркарпатиойл ЛТД» від 10.08.2016 року, з висновку якого вбачається, що зазначені в акті перевірки висновки щодо завищення позивачем витрат в податковому обліку з податку на прибуток за 2014 рік на суму 4462121 грн. та податкового кредиту з податку на додану вартість за серпень 2014 року на суму 892424 грн. за договором поставки від 26.08.2014 року №26.08/1 нормативно та документально не підтверджується.

Частиною 5 ст. 81 КАС України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим, однак незгода суду з ним повинна бути вмотивована в постанові або ухвалі.

Суд зазначає, що зазначений висновок експерта отриманий не в ході призначення судової експертизи, а за заявою позивача.

За таких обставин, суд не бере до уваги висновок експертного дослідження №108 від 10.08.2016 року як належний доказ в межах даної адміністративної справи.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням вимог ст. 94 КАС України, підстави для присудження на користь позивача понесених ним судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю Спільне українсько-американське підприємство «УкрКАРПАТОЙЛ Лтд» відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук