Справа № 820/3202/17
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"10" жовтня 2017 р. № 820/3202/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Попова А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи - Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Державна судова адміністрація України
про зобов'язання вчинити певні дії ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, за участі третьої особи: Головного управління державної казначейської служби України в Харківській області, в якому просила суд: визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо не здійснення нарахування судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи із посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначеного Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року; стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, , на користь ОСОБА_1, недоплачену судівську винагороду за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року, включаючи її складові, виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 32000,00 грн.;постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць допустити до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем протиправно не було здійснено нарахування судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік".

В судове засідання позивач не прибув, але надав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив справу розглядати за його відсутності.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала, зазначила про відсутність правових підстав для вчинення дій, з приводу яких подано позов.

У судове засідання представник третьої особи - Державної судової адміністрації України, з'явився, щодо задоволення позовних вимог заперечував.

Представник третьої особи - Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, не прибув, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а тому суд приходить до висновку про розгляд справи за його відсутності.

Судом встановлено, що Указом Президента України "Про призначення суддів" № 1419/2004 від 16 листопада 2004 року ОСОБА_1, призначена на посаду судді Київського районного суду міста Харкова строком на п'ять років.

Наказом начальника територіального управління державної судової адміністрації в Харківській області зарахована до штату Київського районного суду м. Харкова на посаду судді.

Постановою Верховної Ради України від 15 квітня 2010 року №2135-VI була обрана на посаду судді Київського районного суду м. Харкова безстроково.

У січні-червні 2017 року позивачем отримана суддівська винагорода та її складові, виходячи садового окладу 16000,00 гривень.

Доказів проходження позивачем кваліфікаційного оцінювання судді до суду не надано.

Суд зазначає, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній адміністративній справі з приводу виплати суддівської винагороди, врегульовані Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до частини 2 статті 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 року, №№41 - 45, ст.529; 2015 р., №№18 - 20, ст.132 із наступними змінами).

Так, згідно з ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, визначеного ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 призначена на посаду судді до набрання чинності Законом №1402-VIII та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому його посадовий оклад належить обраховувати відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону №2453, та який повинен становити 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 року №1801-VIII встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

З аналізу ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року та ч.1 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року випливає, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з приписами ч.2 ст.130 Конституції України.

За таких умов є безпідставним посилання відповідача на застосування пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року №1774-VIII, яким встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Суд також зауважує, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року №1774-VIII не внесено змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII чи до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому, зважаючи на приписи ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, відсутні законодавчі підстави враховувати п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року №1774-VIII при нарахуванні суддівської винагороди.

Викладена позиція узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

У рішенні від 08.04.2016 року №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 року №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Зважаючи на ч. 1 ст. 154 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Таким чином, саме на відповідача, як територіальний орган Державної судової адміністрації покладено обов'язок щодо нарахування та виплати суддям грошового забезпечення в розмірі, визначеному Законом України "Про судоустрій і статус суддів".

На підставі викладеного та беручи до уваги, що законодавцем не вносилися зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року в частині розміру суддівської винагороди, у тому числі й розрахункової величини, з огляду на яку здійснюється її нарахування, зважаючи на гарантію, передбачену ч. 2 ст. 130 Конституції України стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, суд дійшов висновку, що застосування відповідачем при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди відповідно до п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII та не виконання п.23розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Більш того, не застосування п. 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року суперечить позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у рішенні від 10.03.2011 року у справі "Сук проти України" (Заява №10972/05), яке набуло статусу остаточного 10.06.2011 року. Згідно п. 20 вказаного рішення Європейського суду з прав людини, заявник стверджував, що остаточна відмова державних органів надати йому грошове забезпечення, на яке він мав право за законодавством, становила втручання в його майнові права. Відповідно до п.23 зазначеного рішення, суд вважає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі "Кечко проти України" (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23). Отже, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що було порушено статтю 1 Першого протоколу.

Згідно із частиною першою статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що суддівська винагорода за січень-червень 2017 року розраховувалися з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого в п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII, а не з розміру, визначеного ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправної бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо не здійснення нарахування судді Київського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, , на користь ОСОБА_1, недоплачену судівську винагороду за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року, включаючи її складові, виходячи з щомісячного розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, що дорівнює 32000,00 грн.; суд зазначає, що оскільки позивачу вказаний розмір суддівської винагороди за січень - червень 2017 року нарахований не був, а тому, суд приходить до висновку саме про наявність підстав для покладення на відповідача обов'язку нарахувати та виплатити позивачу суддівську винагороду з 01 січня 2017 року по 30 червня 2017 року, виходячи з розміру 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням виплачених сум.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, беручи до уваги обсяг заявлених позовних вимог та акцентуючи увагу на належному способі захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом зобов'язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області з 01 січня 2017 року нарахувати судді Київського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 суддівську винагороду, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" та провести виплати суддівської винагороди з урахуванням вже виплачених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Також, у позовній заяві позивач просить суд допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення недосплаченої суми суддівської винагороди .

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки судом визнано позовні вимоги про стягнення суддівської винагороди такими, що задоволенню не підлягають, а задоволені позовні вимоги позивача є вимогами зобов'язального характеру, то й відсутні підстави для допуску даного рішення до негайного виконання.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, третя особа: Головне Управління Державної казначейської служби України у Харківській області про визнання протиправними дій та стягнення суддівської винагороди підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 86, ч.1 ст.158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України Харківський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, треті особи - Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Державна судова адміністрація України про зобов'язання вчинити певні дії - задольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо не здійснення нарахування судді Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 суддівської винагороди виходячи із посадового окладу судді в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначеного Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік"за період з 01.01.2017 року по 30.06.2017 року.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області перерахувати судді Київського районного суду м.Харкова ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01 січня 2017 року по 30 червня 2017 року виходячи з розміру посадового окладу в сумі 32000,00 (тридцять дві тисячі) гривень та провести виплати суддівської винагороди з урахуванням вже виплачених сум.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні.

Якщо суб'єкта владних повноважень, у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено 10 жовтня 2017 року.

Суддя Спірідонов М.О.