Справа № 464/8478/15-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" жовтня 2017 р. м. Київ К/800/36100/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючої: Калашнікової О.В.,

Суддів: Стрелець Т.Г.,

Мороз Л.Л.,

секретар судового засідання - Головко О.В.

за участю

позивача - ОСОБА_2

представника третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Сихівського районного суду м. Львова від 11 березня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 грудня 2016 року у справі №876/2328/16 (№464/8478/15-а) за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_4, про визнання протиправними та скасування ухвал , -

в с т а н о в и л а:

15 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_4, в якому просила визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії Львівської міської ради від 21.05.2015 року №4735 «Про відмову гр. ОСОБА_2 у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1» та визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії Львівської міської ради від 14.07.2015 року №4980 «Про погодження гр. ОСОБА_4 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2».

Постановою Сихівського районного суду м.Львова від 11 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 грудня 2016 року, в задовлені позову відмовлено.

Не погоджуючись з оскаржуваними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, що ухвалою Львівської міської ради № 1796 від 20.09.2012 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку.

На підставі вказаної ухвали позивачкою виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1.

Ухвалою Львівської міської ради № 2822 від 24.10.2013 року ОСОБА_2 затверджено технічну документацію щодо встановлення меж земельних ділянок на місцевості та передано у власність земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 1 000 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.

Також, згідно із Архівним витягом від 09.11.2011 року № Г-1332 з рішення № 683 Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих, за будинковолодінням АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку, що підлягає вилученню із загальної площі користування і включенню в міськземфонд у розмірі 1890,00.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.05.1999, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна, а саме житлового будинку разом із господарськими будівлями, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 1200 кв.м. після смерті ОСОБА_5 є її сестра ОСОБА_6

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.03.2012, посвідченого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна, а саме житлового будинку разом із господарськими будівлями, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 1200 кв.м. після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_2

Судами також встановлено, що позивачкою було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою оформлення права оренди земельної ділянки площею 0,1156 га для обслуговування житлового будинку разом із господарськими будівлями, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1, використавши вже реалізовану ухвалу Львівської міської ради №1796 від 20.09.2012 про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою, згідно з якою в подальшому передано їй у власність земельну ділянку розміром 1000 кв.м. для обслуговування цього ж будинку.

Ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2015 № 4735 позивачці було відмовлено у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі земельної ділянки площею 0,1156 га (кадастровий номер НОМЕР_2) на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 10 років для обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Крім цього, ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2015 № 4980 ОСОБА_4 погоджено місце розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що оскільки позивачкою дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі земельної ділянки площею 0,1156 га на АДРЕСА_1 в оренду на 10 років не отримувався, то відповідачем правомірно відмовлено у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та передачі земельної ділянки площею 0,1156 га на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 10 років для обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України з цього приводу звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 3 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Водночас, як передбачено ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом п.3 ч.1 ст.163 КАС України у мотивувальній частині зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

Згідно з ч.1 ст.138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивувальна частина кожного рішення повинна мати також посилання на закон та інші нормативні акти матеріального права і у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права й обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на відповідні статті КАС України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд встановив обставини справи, права й обов'язки сторін; в мотивувальній частині рішення можуть також використовуватися посилання на рішення Конституційного Суду України, відповідні рішення Верховного Суду України (стаття 244-2 КАС України), а також посилання на рішення Європейського суду з прав людини; проте саме лише посилання в мотивувальній частині на положення законодавства без належного наведення мотивів застосування певних норм права або незастосування інших норм, на які посилається сторона при обґрунтуванні своїх вимог, не може вважатися належною юридичною кваліфікацією (п.9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. №7 "Про судове рішення в адміністративній справі").

Також в пункті 42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007р. Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994р.). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980р.). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (cf."Дюлоранс проти Франції", п.34553/97, п.33, від 21.03.2000р.; "Донадзе проти Грузії", n 74644/01, пп.32 et 35, від 07.03.2006р.).

Як вбачається з матеріалів справи, в ухвалі сесії Львівської міської ради від 21.05.2015 року № 4735 не вказано у чому полягає невідповідність поданої на розгляд сесії документації вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а судами попередніх інстанцій не встановлено фактів, якими підтверджуються викладені обставини та не надано їм належної оцінки.

Відповідно до ст.220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ч.2 ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх інстанцій не було повно та об'єктивно досліджено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не надана їм належна правова оцінка, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку про необхідність скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Сихівського районного суду м. Львова від 11 березня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 грудня 2016 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: