Справа № 820/5886/16
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 жовтня 2017 р. № 820/5886/16
Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Заічко О.В.,

суддів - Бідонька А.В., Шляхової О.М.,

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

за участю: представника позивача - Іванова Д.А.,

представника відповідача та третьої особи - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач - ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.10.2016 року № 497-16;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2016 р. було відкрито провадження по справі за означеним позовом.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 р., яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2017 р., у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.07.2017 р. було скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2017 р. та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірне рішення суперечить дійсним обставинам, є незаконним та необґрунтованим, а тому, підлягає скасуванню, а відновлення порушених прав ОСОБА_1 вбачав шляхом зобов`язання Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, посилаючись на обставини, які ній викладені та просив позов задовольнити у повному обсязі, додатково зазначив, що у позивача відсутня альтернатива внутрішнього переміщення на територіях у країні своєї громадянської належності, які не охоплені військовим конфліктом, оскільки на всій території Іраку залишається загальнопоширені непоодиноку випадки насильства та порушення прав людини в ситуації внутрішнього збройного конфлікту з боку шиїтських військових угрупувань.

Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, зважаючи на той факт, що прийняте ДМС України рішення відповідає вимогам законодавства, оскільки позивач не навів підстав, які дали б змогу вважати, що його побоювання повернення до країни громадянської належності через можливі переслідування з політичних мотивів, расових ознак, релігійного підґрунтя, національності, громадянства тощо мають реальні ознаки. Окрім того, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби дійшов висновку, що заявлена позивачем інформація носить суто загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині позивача особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та, виконуючи вимоги ухвали Вищого адміністративного суду України від 11.07.2017 р. суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що 28 березня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтувавши причину неможливості повернення до країни походження тим, що в його рідному місці та країні тривають військові дії. Вказував, що через свої релігійні переконання він та його родина неодноразово отримували погрози та зазнавали переслідувань з боку представників «Ісламської держави» та шиїтів.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області було складено висновок від 04 липня 2016 року про відмову громадянину Іраку ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відмова мотивована тим, що за результатами розгляду особової справи встановлено, що заява позивача є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, визначених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Побоювання заявника повертатися до Іраку через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, які відповідають вимогам пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» носять суто суб`єктивний характер, а тому не є підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки існує альтернатива внутрішнього переміщення до іракського Курдистану, сунітських районів Іраку, які не охоплені військовим конфліктом та знаходяться під юрисдикцією офіційної влади, яка забезпечує правопорядок на цих територіях.

Рішенням Державної міграційної служби України від 05 жовтня 2016 року № 497-16 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

24 жовтня 2016 року позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області за № 82 від 20 жовтня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення Державної міграційної служби України від 05 жовтня 2016 року № 497-16.

Вважаючи спірне рішення незаконним та таким, що суперечить дійсним обставинам, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; - встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначено в п.22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3", ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Відповідно до роз`яснень пункту 10 вказаної Постанови Пленуму ВАСУ, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Таким чином, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
У свою чергу, згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів справи, під час вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з позивачем ГУ ДМС України у Харківській області було проведено декілька співбесід, під час яких з`ясуванню підлягали детальні обставини та причини втечі позивача з країни громадянства.

Матеріалами особової справи № 2016 КН 0006 підтверджено, що позивач - є громадянин Іраку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Рамаді (Ірак) в багатодітній родині, за національністю - араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Через рік після закінчення 12-річної школи, у 2005 році приїхав на навчання до України. Закінчив підготовчий факультет та перший курс Донецького медичного університету, після чого переїхав на навчання до м. Луганськ. Навчався в Луганському медичному університеті до літа 2011 року. На канікули позивач їздив в Ірак, потім знову повернувся до України. Через академічну заборгованість не зміг продовжити навчання, через що з вересня 2011 року позивач нелегально перебуває в Україні.

За порушення правил перебування в Україні стосовно заявника 24.03.2016 року Дзержинським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, відповідно до ч.1 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, складено відповідний протокол (Серія ПР МХК № 112087).

Під час проведення співбесіди (Протокол від 05.04.2016 р. Справа №2016 КН 0006) між заявником (позивачем) та відповідачем, заявник повідомив про той факт, що через початок бойових дій у серпні 2014 року позивач залишив Луганськ та поїздом приїхав в Харків. Під час очікування на залізничному вокзалі у м. Луганську озброєні чоловіки відібрали у нього національний паспорт.

У свою чергу, зі змісту висновку про відмову у наданні статусу біженця випливає, що позивач під час проведення з ним співбесід повідомляв неправдиві та недостовірні відомості, щодо обставин перебування в Україні, а тому даний факт щодо відбирання паспорту у ГУ ДМС України в Харківській області викликав сумніви, оскільки у вказаний період позивач не міг залишити Луганськ на залізничному транспорті, через пошкодження залізничного шляху, потяги не курсували з 26 липня по 23 вересня 2014 року .

Розглядаючи зазначену справу, колегія суддів погоджується з позицією відповідача та, беручи до уваги положення Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зазначає, що, ключовим моментом серед наявних переліків критеріїв щодо визначення статусу біженця, є обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, суб`єктивна сторона якого полягає у наявності в особи зазначеного побоювання, котре, за своїм змістом є суб`єктивним та психологічним судженням сторони тієї ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням у даних спірних правовідносинах.

Суд зазначає, що суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Так, суб`єктивна сторона побоювань позивача полягає у можливості його переслідування через свої релігійні переконання з боку представників «Ісламської держави» та шиїтів, бойові дії м. Рамаді, а також, через можливість застосування до позивача смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження та покарання.

Об`єктивна сторона, у свою чергу, пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Об`єктивна сторона побоювань позивача полягає у наявності загальновідомих фактів про ситуацію у країні його громадянської належності.

У свою чергу, судом, розглядаючи вказану справу, було взято до уваги як загальнопоширену ситуацію в країні громадянської належності, так і зв`язок зазначеного з особливостями ситуації, яка має відношення до позивача.

Так, в Рекомендаціях УВКБ ООН стосовно повернення в Ірак від 14 листопада 2016 року зазначено, що ситуація з безпекою у багатьох районах центральної та північної частин Іраку залишається вкрай нестабільною та непередбачуваною з причин триваючих озброєних наступів та контрнаступів.

Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від 14 листопада 2016 року зазначено, що ООН та правозахисні організації зафіксували масштабні порушення, вчинені підрозділами сил народної мобілізації, а у ряді випадків іракських сил безпеки у відношенні цивільних осіб, що рятуються втечею, у особливості чоловіків та хлопчиків із числа арабів-сунітів, у відношенні яких існує думка, що вони підтримують ІДІЛ, незалежно від наявності відсутності доказів зв`язку цих осіб з ІДІЛ (пункт 20). В Іракському Курдистані і районах, які фактично контролюються регіональним урядом Курдистану, курдські сили безпеки звинувачувалися у проведенні довільних арештів і затримань внутрішньо переміщених осіб із числа арабів-сунітів, підозрюваних у зв`язках з ІДІЛ, причому інколи на довгий строк і часто без розгляду справи у суді (пункт 27). Наявність великої кількості внутрішньо переміщених осіб на усій території Іраку і розповсюдження загальної думки про те, що араби-суніти пов`язані з ІДІЛ, або є його прихильниками, призвели також до збільшення числа арештів арабів-сунітів і туркменів-сунітів, які постійно проживали в Багдаді і інших підконтрольних уряду районах, на підставі Закону про боротьбу з тероризмом.

Згідно позиції УВКБ ООН стосовно повернення осіб, шукаючих притулок із Іраку, від 14 листопада 2016 року, у ситуації що склалася, УВКБ ООН закликає держави утриматися від примусового повернення вихідців із районів Іраку, охоплених військовими діями, із районів, звільнених від ІДІЛ, у яких зберігається нестабільна і небезпечна ситуація або районів, підконтрольних ІДІЛ. Такі особи, у тому числі ті, хто отримав відмову за клопотанням про міжнародний захист, не повинні повертатися ні у райони, з яких вони прибули, ні у будь-які інші райони країни. Якщо встановлено, що критерії, передбачені Конвенцією 1951 року, не можуть бути застосовані, то доцільним представляється застосування більш широкого ряду критеріїв визначення статусу біженця, вказаних у відповідних регіональних нормативно-правових актах, або ж надання додаткових форм захисту.

При цьому, УВКБ ООН рахує недоречною позицію країн, які відмовляють особам, які прибули із Іраку у міжнародному захисну на основі застосування альтернативи внутрішнього бігства, або переміщення усередині країни.

У свою чергу, вказана альтернатива доречна тільки у виняткових випадках, якщо людина може на законних підставах переїхати у запропонований район і проживати там, якщо у цьому місці він повторно не буде підданим небезпеці нанесення йому серйозної шкоди, і якщо у нього є тісні родинні зв`язки у відповідному районі, а його родичі виявляють бажання і мають можливість його підтримувати.

Аналіз матеріалів особової справи також свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявникові буде причинено шкоду або неприйняті страждання у разі його повернення в країну громадянської належності (Ірак) та про відсутність будь - якої дискримінації стосовно позивача. Окрім того, позивач користується захистом країни своєї громадської належності, оскільки у 2010 році він безперешкодно отримав національний паспорт Іраку, у 2010 та 2011 роках двічі безперешкодно в`їжджав та виїжджав з Іраку.

Крім того, матеріали справи не містять доказів та представником позивача з цього приводу не надано жодних пояснень стосовно того, що після переміщення позивача за межами Рамаді до іракського Курдістану, а також у райони Іраку з сунітським населенням, які наразі не охоплені конфліктом з ІДІЛ, його родина відмовиться його підтримувати.

Суд погоджується з висновками ГУ ДМС України в Харківській області щодо того, що заявник у вересні 2011 року через відрахування втратив законні підстави для перебування в Україні, проте до УДМС України в Луганській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, а до ГУ ДМС України в Харківській області звернувся лише 28.03.2016 року, що свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині (а.с. 80).

Однак вмотивованих доводів та доказів щодо підстав тривалого зволікання із зверненням до відповідної міграційної служби (територіального органу ДМС) протягом встановленого законом проміжку часу позивачем не наведено та не надано.

Відповідно до ІКН бойовики ІДІЛ взяли під контроль місто Рамаді 18 травня 2015 року. Місто було звільнене від ІДІЛ у грудні 2015 року, тобто до того моменту, коли заявник звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд , піддаючи детальному аналізу матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень заявника (позивача) в контексті ситуації в країні його громадянської належності, приходить до висновку, що позивач обґрунтовує неможливість повернення до країни громадянської належності, через вкрай небезпечну ситуацію в своїй країні, внаслідок загальнопоширеного насильства та порушення прав людини в ситуації внутрішнього збройного конфлікту, посилаючись на небезпеку з боку шиїтських військових угрупувань.

Представником позивача надано до матеріалів справи інформацію на підтвердження напруженої ситуації у країні громадянської належності позивача - доповіді Генерального секретаря РБ ООН від 2016 року, у тому числі, на територіях, звільнених від ІДІЛ.

У свою чергу, ІКП свідчить, що різноманітні озброєні шиїтські загони різних міліцій діють разом із іракською армією під час звільнення територій Іраку від ІДІЛ та на територіях проживання шиїтського населення Іраку, де вони забезпечують самооборону для захисту шиїтського населення та релігійних святинь.

Як підтверджено матеріалами особової справи, військовим конфліктом охоплена тільки частина країни, а шиїтське населення мешкає не на всій території Іраку, через що доцільно зробити висновок про можливість повернення заявника до Іраку на території, які не охоплені внутрішнім збройним конфліктом та де відсутнє шиїтське населення.

Згідно з ІКП центром внутрішнього військового конфлікту є переважно центральні та північні провінції Іраку. Велика кількість внутрішньо переміщених осіб з цих районів знайшла притулок в Іракському Курдистані, де місцева влада забезпечує безпеку територій.

У свою чергу, виходячи з наведеної вище інформації в Рекомендаціях УВКБ ООН від 14 листопада 2016 року, стосовно того, що в Іракському Курдистані і районах, які фактично контролюються регіональним урядом Курдистану, курдські сили безпеки звинувачувалися у проведенні довільних арештів і затримань внутрішньо переміщених осіб із числа арабів-сунітів, суд зазначає, що такі випадки мали місце відносно осіб, підозрюваних у зв`язках з ІДІЛ, що не має відношення до позивача, матеріали справи не містять протилежного.

Крім того, згідно з позицією УВКБ ООН , переміщення здійснюється не тільки до Курдистану, але й у спокійні райони Найнави, провінції Анбар, провінції Дохук. Переміщення також здійснюється до провінції Багдад, а також до провінцій, які розташовані на півдні від Багдаду, головним чином Наджаф, Кербела, Васіт та Бабіль. Згідно з мапою розселення релігійних громад Іраку, на півдні країни в провінціях - Наджаф, Кербела, Васіт та Бабіль мешкають переважно шиїти, а на північ та схід від Багдаду - суніти.

Отже, суд погоджується з доводами відповідача та третьої особи, що для позивача на сьогодні існує альтернатива безпечного внутрішнього переміщення за межами Рамаді до іракського Курдістану, а також у райони Іраку з сунітським населенням, які наразі не охоплені конфліктом з ІДІЛ.

У судовому засіданні представником позивача не наведено інших об`єктивних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд зазначає, що рішення Державної міграційної служби України від 05.10.2016 року №497-16, прийняте з урахуванням інформації по країні походження позивача, його пояснень (протоколи співбесід від 05.04.2016 року, від 25.04.2016 року, від 13.05.2016 року, від 01.07.2016 року), тобто на підставі, у порядку та у спосіб, що визначені законом, а тому є правомірним. Доказів, що свідчать про протилежне, до суду не надано, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині щодо скасування рішення Державної міграційної служби України від 05.10.2016 року № 497-16.

Позовна вимога щодо зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є похідною від вимоги про скасування рішення, а тому також не підлягає задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланням на відповідні положення законодавства необґрунтованість позовних вимог позивача, у свою чергу, доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами, адже, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За таких обставин, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 09 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя Заічко О.В.

Судді Бідонько А.В.

Шляхова О.М.

Секретар с/з______________________