Справа № 826/3811/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 вересня 2017 року № 826/3811/16

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі колегії суддів: головуючого судді Качура І.А., суддів Смолія І.В., Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання незаконним та нечинним п.4 розділу ХІ наказу №1085 від 15.10.2015,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з позовом до Міністерства освіти і науки України (надалі - відповідач) про визнання незаконним та нечинним п.4 розд.ХІ наказу Міністерства освіти і науки України від 15.10.2015 №1085, зобов'язання Міністерство освіти і науки України внести зміни до наказу від 15.10.2015 №1085 відповідно до нової редакції Закону України «Про вищу освіту» шляхом вилучення п.4 розд.ХІ.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуваний пункт наказу, на думку позивача, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, з огляду на що, у задоволенні позову просив відмовити повністю.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Головуючим у справі призначено суддю Окружного адміністративного суду м. Києва - Качура І.А., судді - Данилишин В.М., Келеберда В.І.

У січні 2017 року закінчилися у судді Данилишина В.М., який входить до складу колегії, закінчилися повноваження для здійснення процесуальних дій.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 14.06.2017 року визначено наступний склад колегії суддів: Качур І.А. - головуючий суддя, судді :Смолій І.В., Келеберда В.І.

Так, у судовому засіданні 27.09.2017 у зв'язку з неявкою сторін та відповідно до вимог ч. 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Міністерством освіти і науки України видано наказ №1085 «Про затвердження Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України у 2016 році» від 15.10.2015, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 04.11.2015 за №1351/27796 на виконання статей 13, 44 Закону України «Про вищу освіту».

Пунктом 4 розділу ХІ наказу Міністерства освіти і науки України від 15.10.2015 №1085 «Про затвердження Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України у 2016 році» не допускається вступ поза конкурсом для здобуття ступеня магістра та доктора філософії, що на час видачі наказу відповідало положенням ч.4 ст.44 Закону України «Про вищу освіту», але суперечило положенням ст.22 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Згідно п.8 цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування.

На підставі статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем здійснено публікацію оголошення в Офіційному віснику України, 13.05.2016, №35 про оскарження Наказу.

На підтвердження того, що позивач є учасником спірних правовідносин, його представником надано копію довідки МСЕК №3 від 07.08.2015.

Позивач вважає вказаний наказ протиправним та таким, що прийнятий всупереч закону, а, відтак, просить скасувати його в частині п.4 розд.ХІ, що стосується його прав та законних інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630 Міністерство є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Серед основних завдань Міністерства освіти і науки України є здійснення нормативно-правового регулювання у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності, також розробляє та затверджує умови прийому до навчальних закладів.

Аналіз наведених норм правових актів дає підстави дійти висновку, що Міністерство освіти і науки України як центральний орган виконавчої влади, зокрема, в галузі освіти, наділене повноваженнями видавати накази, в тому числі і щодо умов прийому до вищих навчальних закладів України.

Згідно п.4 розд.ХІ наказу Міністерства освіти і науки України від 15.10.2015 №1085 «Про затвердження Умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України у 2016 році» не допускається вступ поза конкурсом для здобуття ступеня магістра та доктора філософії, що, на думку позивача, відповідало положенням ч.4 ст.44 Закону України «Про вищу освіту», але суперечило положенням ст.22 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

При цьому, з тексту самого наказу вбачається, що його прийнято на виконання статей 13, 44 Закону України «Про вищу освіту», які, в свою чергу встановлюють повноваження центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки, інших органів, до сфери управління яких належать вищі навчальні заклади, а також умови прийому на навчання до вищих навчальних закладів.

Відповідно до статті 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Статтею 85 Конституції України визначено, що внесення змін до Конституції України в межах і порядку, передбачених розділом XIII цієї Конституції; призначення всеукраїнського референдуму з питань, визначених статтею 73 цієї Конституції; прийняття законів серед іншого відносять до виключних повноважень Верховної Ради України.

Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються у тому числі: основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки.

З огляду на вищевикладене, врегулювання відносин, що виникають у сфері регулювання суспільних відносин у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загально-культурної підготовки громадян України відведені до виключної компетенції Верховної Ради України шляхом прийняття законів України, які мають вищу юридичну силу у порівнянні з іншими нормативно-правовими актами, містять імперативні норми та підлягають обов'язковому виконанню колом осіб, які є учасниками відповідних відносин.

За таких обставин, спірні Умови прийому до вищих навчальних закладів України у 2016 році повинні узгоджуватись із приписами Закону України «Про вищу освіту» як нормативно-правового акту, що має вищу юридичну силу у відношенні до спірних рішень.

Крім того, Україна приєдналася до Болонського процесу на саміті міністерств в м. Бергені (Норвегія) 19-20 травня 2005 року. Учасники Болонського форуму схвалили двоетапну систему вищої освіти, зазначаючи, що введення подібної системи бажане і в інших європейських країнах. Двоетапна система вищої освіти запроваджується на основі двох ключових навчальних циклів: незакінчена вища (до дипломна) освіта і закінчена вища (післядипломна) освіта, причому тривалість першого циклу - не менш трьох років. Вчений (академічний) ступінь, що присвоюється по завершенні першого циклу, на європейському ринку праці має сприйматися як відповідний рівень кваліфікації. По завершенні першого циклу вищої освіти присвоюється вчений (академічний) ступінь бакалавра. Кінцевим результатом другого циклу навчання протягом 1-2 років має бути вчений (академічний) ступінь магістра, як у багатьох європейських країнах. Навчання на другому циклі йде за індивідуальними програмами, у складанні якої активну участь беруть студент та науковий керівник.

Як вже зазначалось, на думку позивача, спірні Умови не відповідають положенням ст.22 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Щодо таких посилань суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про вищу освіту» підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітньо-професійними, освітньо-науковими, науковими програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий) рівень; науковий рівень.

Перший (бакалаврський) рівень вищої освіти відповідає шостому кваліфікаційному рівню Національної рамки кваліфікацій і передбачає здобуття особою теоретичних знань та практичних умінь і навичок, достатніх для успішного виконання професійних обов'язків за обраною спеціальністю.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» у разі складення вступних іспитів (вступних випробувань) з позитивним результатом до вищих навчальних закладів І-ІV рівнів акредитації зараховуються поза конкурсом діти-інваліди та інваліди першої і другої груп, яким не протипоказане навчання за обраною спеціальністю, до професійно-технічних навчальних закладів - діти-інваліди та інваліди, яким не протипоказане навчання за обраною професією (спеціальністю) та спеціалізацією.

Під час навчання зазначеним категоріям громадян стипендія та пенсія (державна соціальна допомога інвалідам з дитинства і дітям-інвалідам) виплачуються в повному розмірі, чим і скористувався позивач.

Так, відповідно до абз.3 ст.53 Конституції України громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.

Відповідно до положень ст.8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Законом України від 24.12.2015 №911-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесено зміни до ч.3 ст.44 Закону України «Про вищу освіту» якими передбачено, що громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі, що повністю відповідає Основному Закону України.

На виконання статті 44 Закону України «Про вищу освіту» наказом Міністерства освіти і науки України від 15.10.2015 №1085 затверджені Умови прийому на навчання до вищих навчальних закладів України в 2016 році.

Відповідно до п.4 ст.44 Закону України «Про вищу освіту» прийом на основі ступеня бакалавра на навчання для здобуття ступеня магістра здійснюється за результатами вступних випробувань. Особа може вступити до вищого навчального закладу для здобуття ступеня магістра на основі ступеня бакалавра, здобутого за іншою спеціальністю, за умови успішного проходження додаткових вступних випробувань з урахуванням середнього бала документа про вищу освіту бакалавра.

З пояснень позивача, викладених в адміністративному позові, вбачається, що позивач у 2012 році як інвалід другої групи (супраселярна пухлина головного мозку), з метою реалізувати своє право на вищу освіту подав заяву до КІМВ університету імені Тараса Шевченка та, відповідно до ст.22 закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» був зарахований поза конкурсом на навчання за кошти державного бюджету. Протягом всього часу навчання позивач виконує навчальний план та отримує державну стипендію. У 2016 навчальному році позивач закінчуватиме четвертий курс навчання в університеті і отримає ступінь бакалавра.

Тобто, позивач відповідно до законодавства скористався своїм правом на отримання вищої освіти, вступивши до Вищого навчального закладу поза конкурсом.

Разом з тим, бакалавр - це освітній ступінь, що здобувається на першому рівні вищої освіти та присуджується вищим навчальним закладом у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти освітньо-професійної програми, обсяг якої становить 180-240 кредитів ЄКТС. Обсяг освітньо-професійної програми для здобуття ступеня бакалавра на основі ступеня молодшого бакалавра визначається вищим навчальним закладом, а відтак, позивач з освітнім ступенем бакалавр має можливість користуватися своїм конституційним правом на працю та гідне життя, оскільки він отримає вищу освіту на першому рівні освітнього ступеня.

Щодо твердження позивача стосовно п.4 розд.XI наказу МОН №1085 «Про затвердження умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України в 2016 році», в якому зазначається, що не допускається вступ поза конкурсом для здобуття ступеня магістра та доктора філософії, слід зазначити наступне.

Позивач, будучи вступником до Вищого навчального закладу, скористався правом на здобуття першого рівня вищої освіти та правом на вступ поза конкурсом відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Другий (магістерський) рівень вищої освіти позивач має можливість отримати відповідно до положень ст.44 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до пп.1 п.2 розд.XV Закону України «Про вищу освіту» (Прикінцеві та перехідні положення) освітня діяльність за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста, що провадиться вищими навчальними закладами і започаткована до набрання чинності цим Законом, продовжується у межах строку навчання за певною освітньо-професійною програмою з видачею державного документа про вищу освіту встановленого зразка - диплома спеціаліста. Останній прийом на здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня спеціаліста проводиться у 2016 році. Натомість, згідно із пп.2 п.2 розд.XV Закону України «Про вищу освіту» (Прикінцеві та перехідні положення) вища освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста (повна вища освіта) після набрання чинності цим Законом прирівнюється до вищої освіти ступеня магістра.

Разом з тим, правила прийому студентів (слухачів) до ВНЗ на другий рівень вищої освіти затверджено наказом МОН №1085 «Про затвердження умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України в 2016 році», в якому зазначається, що не допускається вступ поза конкурсом для здобуття ступеня магістра та доктора філософії.

Відповідно до статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статі 53 Конституції України кожен має право на освіту.

Право на освіту включено до статті 2 Першого протоколу Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод і має форму закріплення.

Відповідно до Конвенції про боротьбу з дискримінацією у сфері освіти від 14.12.1960, «дискримінація» охоплює будь-яку різницю, виняток, обмеження чи переваги за расовою ознакою, кольором шкіри, статтю, мовою, релігією, політичними та іншими переконаннями, національним чи соціальним походженням, економічним становищем або народженням, яке має метою чи наслідком усунення або порушення рівності відносин у сфері освіти, а саме: 1) закриття для будь-якої особи чи їх групи доступу до освіти; 2) обмеження освіти для будь-якої особи або їх групи нижчим рівнем: 3) створення чи збереження окремих систем освіти або навчальних закладів для будь-яких осіб чи їх групи, крім випадків, передбачених положенням статті 2 Конвенції; 4) становище, що є несумісним із гідністю людини, в яке ставиться будь-яка особа або група осіб (пункту 1 статті 1).

Право на освіту, будучи міжнародно-визнаним правом людини, нормативно закріпленим Загальною декларацією прав людини та Міжнародним пактом про економічні, соціальні та культурні права, може мати конституційну форму та повинно виступати як основне гарантоване право людини і громадянина. Конституційний розвиток України та інших держав виявляє тенденцію до закріплення в основних законах названого права, незважаючи на певні розбіжності у формах вираження його змісту в конституціях цих країн.

Так, Конституція України, як і більшості держав, відносить право на освіту до фундаментальних прав у сфері вільного культурного розвитку. Одночасно з цим вона передбачає особливості механізму реалізації та гарантування цього права. Отже, позивач громадян України, який має рівні конституційні права і свободи, як і інші громадяни України.

В статті 95 Конституції України передбачено, що бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 №306 «Про затвердження Порядку формування державного замовлення на підготовку фахівців, наукових, науково-педагогічних та робітничих кадрів, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів» державне замовлення формується Мінекономрозвитку за поданням Міністерства освіти і науки та інших державних замовників з урахуванням середньострокового прогнозу потреби у фахівцях та робітничих кадрах на ринку праці (далі - середньостроковий прогноз) та обсягів видатків державного бюджету на зазначені цілі. За поданням Мінекономрозвитку Міністерство фінансів України опрацьовує протягом десяти календарних днів проект державного замовлення на плановий рік разом з прогнозними загальними обсягами натуральних показників державного замовлення на два бюджетні періоди, що настають за плановим роком.

Мінекономрозвитку подає у тримісячний строк з дня набрання чинності законом про Державний бюджет України на відповідний рік Кабінету Міністрів України проект рішення про затвердження державного замовлення.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги судом враховано, що за змістом ст.19 Конституції України, п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади» не допускається судових рішень, які зобов'язують до вчинення дій, які не є обов'язковими для відповідача за законом.

Виходячи з викладеного, відповідачем видано наказ №1085 від 15.10.2015 «Про затвердження умов прийому на навчання до вищих навчальних закладів України в 2016 році», діючи в межах повноважень та у спосіб передбачений законодавством, а саме на основі Конституції України, Закону України «Про вищу освіту» та Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630 та ніяким чином не порушило права Позивача чи норми законодавства України, а отже, позовні вимоги сформовані таким чином, не підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, у зв'язку з чим адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Крім того, враховуючи, що позовна вимога про зобов'язання Міністерство освіти і науки України внести зміни до наказу від 15.10.2015 №1085 відповідно до нової редакції Закону України «Про вищу освіту» шляхом вилучення п.4 розд.ХІ є похідною від позовної вимоги про визнання незаконним та нечинним п.4 розд.ХІ наказу Міністерства освіти і науки України від 15.10.2015 №1085, яка, як зазначено судом вище, задоволенню не підлягає, то, як наслідок, суд також відмовляє в її задоволенні.

З огляду на викладене, керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

І.В. Смолій