Справа № 815/4347/17
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4347/17

Категорія: 6.3 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді -Шевчук О.А.,

суддів: Зуєвої Л.Є., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправним рішення про реєстрацію права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2017 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідачів, в якому просила визнати протиправним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 08.12.2016 року, індексний номер 32798173, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_3. .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.12.2016 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.12.2016 р., підписаного між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_3, посвідченого цим же нотаріусом, зареєстрований в реєстрі за №363, було проведено реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено запис про право власності НОМЕР_1.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 відмовлено. Роз'яснено позивачу, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами підсудності, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить задовольнити позовні вимоги.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 34-39 КАС України, в судове засідання не з'явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.09.2006 року між ОСОБА_4 та АКІБ "УкрСиббанк" було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого позичальник повинен був отримати кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 10000,00 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 02.10.2006 року між позивачем та банком був підписаний іпотечний договір, що посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2507. В якості забезпечення зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 02.10.2006 року №0 в іпотеку була передана квартира.

Також, 03.08.2007 року між ОСОБА_4 та АКІБ "УкрСиббанк" було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого позичальник повинен був отримати кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 50000,00 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 03.08.2007 року між позивачем та банком був підписаний іпотечний договір, що посвідчений ОСОБА_5, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 2236. В якості забезпечення зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 03.08.2007 року №0 в іпотеку була передана квартира.

Як зазначено у позові, 14.03.2017 року позивач дізналась, що на теперішній час квартира за адресою: АДРЕСА_1, яка знаходиться в іпотеці банку всупереч діючому законодавству України, а також укладеним договорам іпотеки від 02.10.2006 року та від 03.08.2007 року, була відчужена тертій особі - ОСОБА_3, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № НОМЕР_3 від 14.03.2017 року.

За наявною інформацією на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.12.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 363, підписаного між ТОВ "Кей-Колект" та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та проведено реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що в Державному реєсті речових прав на нерухоме майно зроблений запис про право власності № НОМЕР_2.

У позовній заяві позивач зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на протиправності дій відповідача, як суб'єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав; про порушення відповідачем мораторію на стягнення майна громадян України відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Крім того, судом першої інстанції зазначено, що підставою реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 є договір купівлі-продажу, а тому оскаржуване рішення відповідача є похідним від цієї цивільно-правової угоди.

Приймаючи ухвалу про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилами статті 1 КАС цей Кодекс визначає юрисдикцію, повноваження адміністративних судів щодо розгляду адміністративних справ, порядок звернення до адміністративних судів та порядок здійснення адміністративного судочинства.

Справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 3 КАС).

За змістом пункту 1 частини 1 статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 затверджено «Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі-Порядок).

Відповідно до ст.1 Порядку цей Порядок визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Відповідно до ст.2 державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус).

Згідно до ст.40 Порядку для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає документ, що підтверджує факт надання іпотекодержателем або контролюючим органом згоди на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

Відповідно до ст.46 Порядку для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження у справі, дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням умов цивільно-правової угоди, у зв`язку з тим, що підставою реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 є договір купівлі-продажу, а тому оскаржуване рішення відповідача є похідним від цієї цивільно-правової угоди, тобто цей спір не є публічно-правовим, а випливає із договірних відносин і має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Водночас, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у рамках цієї справи виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди не є безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду. Позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на протиправності дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 як суб'єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, у зв'язку з недотриманням ним вимог Порядку, а саме проведення державної реєстрації права власності на спірне майно за відсутності: завіреної в установленому порядку копії письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові; документа, що підтверджує її отримання іпотекодавцем та боржником по кредитних зобов'язаннях; документа, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником по кредитних зобов'язаннях зазначених вимог. Тобто, у цій справі спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2017 року у справі № 816/1774/15, реєстраційний номер рішення 68428047.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 204 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 199, 204, 205, 206, 211 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2017 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Повний текст рішення виготовлено 06.10.2017 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: А.Г. Федусик