Справа № 553/3520/15-а
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 р.Справа № 553/3520/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Любчич Л.В.

Суддів: Сіренко О.І. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 17.07.2017 по справі № 553/3520/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Подільської районної у м. Полтаві ради третя особа: ОСОБА_2

про скасування рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Ленінського районного суду м. Полтава від 17.07.2017 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до Подільської районної у м. Полтаві ради (далі - відповідач, Лубенська ОДПІ), третя особа: ОСОБА_2 (ОСОБА_2.) про скасування рішення.

Позивач, не погодившись з даним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просив скасувати постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 17.07.2017 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що у разі приватизації ОСОБА_2 земельної ділянки площею 338 кв. м., ним буде значно зменшено частку позивача у праві власності на спільну земельну ділянку, чим буде порушено законне право позивача, оскільки останній не матиме змоги приватизувати належні йому 12/25. Позивач послався на ч. 2 ст. 118 Земельного кодексу України (далі -ЗК України), яка передбачає прийняття рішення органів виконавчої влади та місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки, проте зазначена ОСОБА_2 земельна ділянка в розмірі 338 кв. м. не підтверджується жодними документами. Також позивач зазначив, що надаючи дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2, відповідачем не враховано вимоги п. «б» ч. 2 ст. 198 ЗК України щодо погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками.

ОСОБА_2 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштової кореспонденції.

Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку із зайнятістю його в іншому судовому засіданні.

Зважаючи на відсутність документального підтвердження заявленого клопотання та враховуючи положення ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) колегія суддів прийшла до висновку без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, та письмових заперечень на неї, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Cудом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що будинок № АДРЕСА_1 (нині - вул. Князя Ігоря Святославовича) в м. Полтаві належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Позивач набув право власності на 12/25 частину домоволодіння № АДРЕСА_1 в м. Полтаві на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.04.1998, ОСОБА_2.ч - на 13/25 частину домоволодіння згідно Договору купівлі-продажу від 13.10.1982.

Домоволодіння № АДРЕСА_1 в м. Полтаві розташоване на земельній ділянці, яка відповідно до довідки ПП ПБТІ "Інвентаризатор" № 4973 від 07.03.2013 виділена на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Полтави № 387 від 20.12.1955 ОСОБА_3 площею 590 кв. м. Згідно акту від 09.12.1999 за вказаною адресою проведено в натурі відвід земельної ділянки площею 550 кв. м. Дані обставини сторонами не заперечувалися.

Порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 в м. Полтаві площею 550 кв.м визначено рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 04 березня 1988 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2. ОСОБА_4 виділено в користування земельну ділянку площею 270 кв.м., а ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 280 кв.м.

Вказане судове рішення було виконане, визначений ним порядок користування земельною ділянкою встановлений на місцевості, й ці обставини визнали сторони.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 травня 2013 року здійснено поділ в натурі домоволодіння розташованого за адресою: м. Полтава, АДРЕСА_1, відповідно до фактичного користування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Вказане рішення вступило в законну силу та фактично виконане, у зв'язку з чим виділеній ОСОБА_2 частині домоволодіння присвоєно окрему адресу - АДРЕСА_1

ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та встановлення порядку користування земельною ділянкою

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02 квітня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено.

Отже, на час розгляду даної адміністративної справи ОСОБА_1 є власником садиби по АДРЕСА_1 в м. Полтава, а ОСОБА_2 - власником садиби по АДРЕСА_1, в м. Полтаві та у користуванні кожного з них перебуває відокремлена земельна ділянка, обмежена огорожею.

При цьому, позивач ОСОБА_1 право користування або право власності на земельну ділянку, якою фактично користується, у порядку, встановленому в ст. ст. 125, 126 ЗК України не оформив.

ОСОБА_2 у 2015 році звернувся до Ленінської районної у м. Полтаві (правонаступником якої є Подільська районна у м. Полтаві рада) з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, в м. Полтаві.

Відповідно до кадастрового плану, виготовленого ФОП ОСОБА_5 у 2014 році, у користуванні власника домоволодіння за адресою: м. Полтава, АДРЕСА_1, ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка площею 338 кв.м.

Рішенням Ленінської районної у м. Полтаві ради шостого скликання сорок восьмої сесії "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок" від 09.04.2015 на підставі ст.ст. 118, 121 ЗК України ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 338 кв.м для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, згідно з кадастрового плану, виготовленого ФОП ОСОБА_5 із складу земель житлової та громадської забудови.

Перевіряючи правомірність доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.

Згідно ч. 1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Положеннями ч. 6 ст. 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. (ч. 7 ст. 118 ЗК України)

Вищезазначеними нормами ЗК України передбачено вичерпний перелік документів, необхідний для прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу.

Як вбачається з письмових доказів у справі, ОСОБА_2 звернувся до відповідача з відповідною заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, надавши технічні матеріали та документи, за результатом розгляду яких Ленінською районною у м. Полтаві радою прийнято оскаржуване рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно ст. 11 ЗК України повноваження районних у містах рад у галузі земельних відносин визначаються міськими радами.

Досліджуючи зміст рішення Ленінської районної у м. Полтаві ради шостого скликання сорок восьмої сесії "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок" від 09.04.2015, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуване рішення прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, при прийнятті рішення керувалась Законом України «Про місцеве самоврядування в України», положеннями ЗК України, Закону України «Про землеустрій», рішенням позачергової п'ятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 24.12.2010 «Про визначення обсягу окремих повноважень із земельних відносин виконавчого комітету Полтавської міської ради та районних у місті Полтаві рад».

Оскаржуваним рішенням ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 338 кв.м. із складу земель житлової та громадської забудови міста, що не перевищує розмір визначений ст. 121 ЗК України.

Посилання апелянта на не врахування при прийнятті оскаржуваного рішення вимог п. «б» ч. 2 ст. 198 ЗК України щодо погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки ч. 6 ст. 118 ЗК України передбачено отримання погодження землекористувача лише у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у його користуванні. Проте апелянтом не надано доказів того, що відповідач надав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земельної ділянки суміжного землекористувача ОСОБА_1

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що рішенням Ленінської районної у м. Полтаві ради від 09.04.2015 порушено або обмежено будь-які права чи інтереси позивача, в тому числі право користування земельною ділянкою, яка фактично перебуває у його користуванні і право на яку в установленому законом порядку ним не оформлене.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, зазначив, що рішенням Ленінської районної у м. Полтаві ради від 09.04.2015 «Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки».

Відповідно до ст.2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Разом з тим, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Виходячи із системного аналізу наведених норм КАС України, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом має довести наявність порушення оскаржуваним рішенням субєкту владних повноважень саме її прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

У Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення прав ОСОБА_1 оскаржуваним рішенням відповідача від 09.04.2015, оскільки ОСОБА_2 надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо земельної ділянки площею 338 кв.м. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_1 із складу земель житлової та громадської забудови міста.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів прийшла до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм процесуального права, у відповідності до вимог норм матеріального права, тому колегія суддів вважає, що підстав для її скасування немає.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, правомірності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 165, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 КАС України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 17 липня 2017 року по справі № 553/3520/15-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.І. Сіренко О.А. Спаскін
Повний текст ухвали виготовлений 06.10.2017