Справа № 802/1439/17-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 жовтня 2017 р. Справа № 802/1439/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Р.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Макарової К.В.

позивача: ОСОБА_1

представників позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача: Скляра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся громадянин Росії ОСОБА_6 (далі - позивач, ОСОБА_6.) до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - відповідач, Управління ДМС України у Вінницькій області) про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимог позивач вказує, що рішенням Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 10.08.2017 №13452 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, про що повідомлено позивача листом від 10.08.2017 року за №05/13451.

Позивач зазначає, що підстав для скасування дозволу на імміграцію немає, тому вважає, що рішення грубо порушує його права та свободи, що суперечить принципам чинного законодавства, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

За наведених обставин, ОСОБА_6 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 10.08.2017 №13452 "Про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1";

- зобов"язати Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області надати ОСОБА_1 Дозвіл на імміграцію в Україні.

В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Окремо суду зазначили, що позивач народився у 1984р. в Україні у м. Могилеві-Подільському. Наразі має дружину, разом із якою виховують двох спільних малолітніх дітей. Разом із сім"єю проживають у приватному будинку, що на праві власності належить батькові дружини, за адресою АДРЕСА_1. Відповідно повідомляють про відсутність будь-яких кримінальних проваджень, погашеної чи/або непогашеної судомості ОСОБА_1, що підтверджують довідкою слідчого відділення Могилів-Подільського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області. Тому, на їх думку, висновки про допущення позивачем систематичних дій, спрямованих на розхитування суспільної ситуації у прикордонних районах Вінницької області, не відповідає дійсності.

Представник відповідача з приводу заявлених вимог заперечував з підстав, що викладені в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи (а.с.34-46). Важає рішення правомірним, що є підставою для відмови у задоволені позову.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_6 народився на території України (колишня УССР) 10 травня 1984 року у м. Могилів-Подільському Вінницької області.

30 червня 2003 року позивач закінчив Могилів-Подільський монтажний технікум та отримав атестат про повну загальну середню освіту, а також - диплом молодшого спеціаліста за спеціальністю "Бухгалтерський облік".

В 2005 році отримав паспорт громадянина Російської Федерації.

24 квітня 2010 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, про що в Книзі реєстрації шлюбів 24.04.2010 року зроблено актовий запис за №43.

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 ОСОБА_6 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та згідно свідоцтва про народження від 09.01.2014 серії НОМЕР_2 - батьком ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно відомостей (довідки) №1523 виданої адміністратором відділу надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, які мешкають у приватному домоволодінні за адресою АДРЕСА_2, убачається, що ОСОБА_6, ОСОБА_11 (дружина), ОСОБА_12 (син), ОСОБА_9 (донька) мешкають спільно за вказаною адресою.

08.06.2010 позивачем до відділу громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України у Вінницькій області подано заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки народився в Україні.

Управлінням МВС України у Вінницькій області відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ОСОБА_1 надано дозвіл НОМЕР_3 на імміграцію в Україну, та, відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", 15.12.2010 позивач отримав безтермінову посвідку на постійне проживання.

В подальшому, листом від 10.08.2017 року за №05/13451 Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області повідомило ОСОБА_1 про те, що дозвіл на імміграцію в Україну скасовано у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Також, як слідує із матеріалів справи, 09.08.2017 начальником УДМС України у Вінницькій області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1

Згідно вказаного висновку, ініціатором визначено Управління служби безпеки України у Вінницькій області за поданням від 31.05.2017 року №53/14/104-652 дск.

Позивач не погоджується із рішенням Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №13452 від 10.08.2017 року, оскільки вважає, що воно прийнято безпідставно та без з"ясування всіх обставин.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію», відповідно до ст. 1 якого, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно положень ст. 12 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року (надалі за текстом - Порядок №1983).

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію».

За приписами пункту 23 Порядку №1983, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

З аналізу положень Порядку випливає, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та серед іншого, має часові рамки (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органів виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Як слідує з матеріалів справи, оскаржуване рішення Управління ДМС України у Вінницькій області від 10.08.2017 за №13452 про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 (посвідки на постійне місце проживання) було прийняте на підставі подання Управління СБ України у Вінницькій області №53/14/104-652 дск від 31.05.2017.

Відповідно ухвалою від 20.09.2017 судом, з урахуванням положень Інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 19.10.2016 р. №736, витребовувався витяг із подання, що не містять відомостей, які є обмеженими. Крім того, запропоновано виконавцю, що є автором та розпорядником подання з обмеженим доступом, розглянути питання щодо направлення на адресу суду та надання згоди на ознайомлення судом із повним змістом подання, а також запропоновано розглянути питання щодо надання дозволу для приєднання до матеріалів справи вказаного подання із грифом "Для службового користування" №53/14/104-652 дск від 31.05.17 або витяги його, що не містять відомостей, які є обмеженими.

На адресу суду відмови у наданні дозволу, погодження та витяги із подання не надходили. За наведених обставин, судом розглянуто адміністративну справу за наявними у ній доказами.

Так, відповідно до матеріалів справи, а саме висновку про скасування дозволу на імміграцію вказано зокрема, що ОСОБА_6 систематично вчиняє дії, спрямовані на розхитування суспільної ситуації у прикордонних районах Вінницької області, використовуючи широку підтримку представників регіонального елементу, перешкоджає роботі державних органів та органів місцевого самоврядування.

За поясненнями представників позивача, такий висновок містить формулювання, що вказує на наявність ознак діяння, відповідальність за яке передбачена кримінальним законодавством. Відтак, такі висновки, вказують представники позивача, не відповідають положенням Конституції України та суперечать принципу презумпції невинуватості.

На противагу даним висновкам, позивачем та його представниками надано лист Головного управління Національної поліції у Вінницькій області слідчого відділення Могилів-Подільського відділу поліції від 08.09.2017 з якого слідує, що згідно відомостей з інформаційної підсистеми «Оперативно-довідкова картотека» єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, що містить відомості стосовно осіб, яким повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого наказом «Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України» від 29.11.2016, зареєстрованих кримінальних проваджень відносно гр. Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, немає.

Практика Європейського Суду з прав людини, зокрема рішення від 08.02.2001 року у справі «Берктай проти Туреччини», рішення від 07.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», показує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року, «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

Виходячи із положень міжнародного права, суд вважає докази, надані стороною позивача є належними та допустимими та такими, що спростовують зміст висновку, затвердженого начальником УДМС України у Вінницькій області від 09.08.2017.

Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Приймаючи до уваги викладені обставини у їх сукупності, суд доходить висновку, що відповідачем порушено свій обов'язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію.

Окрім того, при винесенні оскаржуваного рішення відповідач також знехтував обов'язком щодо запрошення для надання пояснень самого позивача стосовно якого і розглядалося відповідне питання скасування дозволу на імміграцію.

Тобто прийняття відповідачем відносно позивача рішення про скасування його дозволу на імміграцію в Україну не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Разом з тим, на думку суду оскаржуване рішення винесено відповідачем в порушення положень Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, на порушення зазначених приписів законодавства, відповідачем не взято до уваги обставини наявності у позивача родини, зокрема дружини ОСОБА_11, яка є громадянкою України, та малолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, які відповідно до свідоцтва, що наявні в матеріалах справи, народились та проживають в Україні.

Відповідно до положень 4, 2, 3 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідачем не враховано, що позивач є батьком малолітніх дітей та їх законним представником.

Відповідно до ст.ст. 9, 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989, яка ратифікована постановою ВР №789-ХІІ від 27.02.91 (ст.9); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом №166-У від 20.09.2006 (ст. 4).

Статтею 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Отже нормами національного законодавства та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно судової практики: «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (МсМісйаеІ V. Хіпігесі Кіпріот) від 24.02.1995 р., Зегіез А, № 307, р. 55, §86).

Крім того, згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Таким чином, при прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення має місце неправомірне втручання органу державної влади, зокрема відповідача в сімейне життя позивача та порушення законного права дітей позивача на проживання разом з батьками.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд вважає, що спірне рішення прийняте з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме: без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, оскільки позивач народився, навчався та тривалий час проживає на території України, має зареєстрований шлюб із громадянкою України, виховує двох спільних малолітніх дітей, які народжені в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та інтересами позивача, оскільки при видачі дозволу на імміграцію та посвідки на постійне місце проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття таких рішень підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено положення Порядку №1983.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем не були дотримані.

З урахуванням вищенаведеного та встановлених судом фактів, суд дійшов висновку, що відповідач - суб'єкт владних повноважень - УДМС України у Вінницькій області приймаючи рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В той же час позивач належними та допустимими доказами довів обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення від 10.08.2017 про скасування дозволу на імміграцію.

На противагу даним вимогам, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну з огляду на те, що в межах заявленого спору рішення про його скасування судом визнано протиправним. Посвідка, видана у спосіб та порядку, що передбачене чинним законодавством України, є чинною, не знищеною та перебуває у позивача.

Таким чином, на підставі ст. 10 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів.

З'ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку всім наданим сторонами на час розгляду справи доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування дозволу на імміграцію в Україну №13452 від 10.08.2017 року, видане 15.12.2010 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1, уроженцю м. Могилів-Подільського Вінницької області.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя /підпис/ Дмитришена Руслана Миколаївна

Згідно з оригіналом.

Суддя:

Секретар: