Справа № 820/1687/17
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 р.Справа № 820/1687/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Шевцової Н.В.

Суддів: Макаренко Я.М. , Мінаєвої О.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2017р. по справі № 820/1687/17

за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі перший відповідач), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі другий відповідач), в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.04.2017р. №25-17;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 16.09.2016р. №152;

- зобовязати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2017 р. зазначений позов задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 07.04.2017р. №25-17.

Скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 16.09.2016р. №152.

Зобовязано ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_3 ОСОБА_4.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Перший відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, в частині задоволення позову, подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову в частині задоволенні позову, скасувати та в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2017 року залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 ОСОБА_4, є громадянином ОСОБА_5 Арабської ОСОБА_6. 29.08.2016р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16.09.2016р. в управлінні Державної міграційної служби України в Харківській області він отримав повідомлення №72 від 16.09.2016р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У повідомленні зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ №152 від 16.09.2016р.

Наказом Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області № 152 від 16.09.2016р. відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину ОСОБА_5 Арабської республіки ОСОБА_3 ОСОБА_4 у звязку з тим, що його заява є очевидно необґрунтованою бо відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Позивач не погодився з таким рішенням управління Державної міграційної служби України в Харківській області та направив скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати наказ управління Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.04.2017р. ОСОБА_3 ОСОБА_4 отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №22 від 18.04.2017р. в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 07 квітня 2017 року №25-17 про відхилення його скарги на рішення Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не проаналізовано можливість набуття позивачем статусу біженця через відмову проходити військову службу в умовах громадянської війни, (відповідно до п.п. 170-171 Керівництва УВКБ ООН по процедурам та критеріям визначення статусу біженця) та можливість набуття додаткового захисту через ситуацію загальнопоширеного насильства, систематичне порушення прав людини у країні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення ст. 1 Закону, небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У п. 170 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця вказано, що в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подачі клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркувань совісті.

У п. 171 Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця вказано, що тип військової, в якій особа не бажає приймати участь, засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призиву, може з урахуванням усіх інших вимог визначення може бути розцінено як переслідування.

Згідно пояснень представника позивача у випадку повернення позивача на Батьківщину, його буде рекрутовано до армії і він буде змушений вбивати своїх співгромадян, в тому числі мирне населення, в той час як, усе це суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам, у тому випадку, якщо він відмовиться, то його можуть вбити як дезертира. Також слід вказати, що військові дії у Сирії засуджуються міжнародним співтовариством, про що свідчить: ОСОБА_7 Безпеки ООН від 19.12.2013р. №68/182, 22.02.2014р. №2139(2014) 14,07.2014р., №2165(2014), 18.12.2014р, №2191(2014) та №2258(2015) від 22.12.2015р.; Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту щодо осіб які покидають ОСОБА_5 Арабську ОСОБА_6 (від 22 жовтня 2013р., від 27 жовтня 2014р., 1 листопада 2015р.), Доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій ООН в ОСОБА_5 Арабській ОСОБА_6, Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій №2139 (2014), 2165(2014), №2191(2014), №2258(2015) ОСОБА_7 Безпеки ООН та інші.

Згідно висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 16.09.2016р. про прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_5 Арабської ОСОБА_6 ОСОБА_4 вказано, що заявник не відповідає умовам набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У вказаному висновку відповідач не аналізує можливість набуття позивачем статусу біженця через відмову проходити військову службу в умовах громадянської війни, (відповідно до п.п. 170-171 Керівництва УВКБ ООН по процедурам та критеріям визначення статусу біженця) та можливість набуття додаткового захисту через ситуацію загальнопоширеного насильства, систематичне порушення прав людини у країні.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що згідно протоколу співбесіди ОСОБА_3 ОСОБА_4 повідомив, що у листопаді 2011 року в Україну приїхав з метою навчання. Народився 11.09.1990 р. в маленькому місті Амуд, яке знаходиться в області Хассаке. Постійним місцем проживання в Сирії було місто Хассаке. У 2011 році отримав середню освіту у «Альбузер Альгифари». Навчався на підготовчому факультеті Донецького національного університету у 2011-2012 р. Також ж року переїхав до Харкова та вступив на медичний факультет Харківського національного університету. Через проблеми з навчанням, позивача було виключено з університету влітку 2016 року. Позивач залишився в Україні не легально, оскільки повернутися до Сирії не міг через громадянську війну. Пояснив, що у Сирії його можуть переслідувати проурядові сили через його не бажання брати участь у війні та представляти інтереси Ісламської держави, через те що він за національністю курд. Зазначав, що у разі повернення на Батьківщину, може бути призваним до лав армії, і буде змушений вбивати своїх співгромадян, що суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам. Вказує, що у разі якщо він відмовиться стріляти його можуть вбити як дезертира. У Сирії у великій кількості гине мирне населення, відбуваються не вибіркові напади на цивільних осіб та цивільні населені пункти (у тому числі з використанням балістичних ракет), незаконно використовуються касетні боєприпаси, також відбуваються страти без суду, насильницькі зникнення і застосовуються тортури, хімічна зброя.

В апеляційні скарзі Державна міграційна служба України зазначає, що під час співбесіди 07.09.2016 р. позивач зазначив, що в м.Амуд, проживає його мати, ситуація спокійна, місто знаходиться під контролем Робочої партії Курдистану, а тому враховуючи інформацію по країні походження у разі повернення до Сирії у рідне місто позивача в м. Амуд, яке знаходиться під контролем курдів, життю, безпеці чи свободі позивача не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Між тим, згідно вказаного протоколу співбесіди позивач також зазначав, що у разі повернення на Батьківщину, може бути призваним до лав армії чи курдського ополчення, і буде змушений вбивати своїх співгромадян, що суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам, вказує, що у разі якщо він відмовиться стріляти його можуть вбити як дезертира. У Сирії у великій кількості гине мирне населення, відбуваються не вибіркові напади на цивільних осіб та цивільні населені пункти (у тому числі з використанням балістичних ракет), незаконно використовуються касетні боєприпаси, також відбуваються страти без суду, насильницькі зникнення і застосовуються тортури, хімічна зброя.

Таким чином, твердження відповідача стосовно того, що у разі повернення позивача у м. Амуд його життю, безпеці чи свободі нічого не буде загрожувати є не обґрунтованими.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що у позивача існує можливість внутрішнього переміщення в Сирії у разі загрози його життю та здоровю. Даний висновок відповідача є не обґрунтованим, оскільки, УВКБ ООН були розроблені Керівні принципи щодо міжнародного захисту: "Альтернатива Втечі / Переміщення Усередині Країни" в контексті статті 1А Конвенції 1951 року та / або Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців" від 23 липня 2003 р., де вказано:

6. Конвенція 1951 роки не вимагає або навіть припускає , що побоювання переслідування має обов'язково поширюватися на всю територію країни походження біженця. Концепція альтернативи втечі / переміщення всередині країни, таким чином, відноситься до певної частини країни, де не існує ризику обґрунтованого побоювання переслідування, і де, виходячи з приватних обставин справи, можна виправдано очікувати, що індивідуум здатний утвердитися і зажити нормальним життям. Отже, якщо втеча/переміщення всередині країни буде розглядатися в контексті процедури визначення статусу біженця, необхідно встановити певну частину країни, і прохачеві повинна бути надана відповідна можливість для відповіді.

22. На додаток до того, що в районі альтернативи втечі / переміщення всередині країни немає небезпеки переслідування, для прохача повинна існувати розумність у всіх обставин для його подальшого переміщення в даний район.

24. Відповідаючи на це питання, необхідно зважити особисті обставини заявника, існування переслідування в минулому, безпека, дотримання прав людини і можливість економічного виживання.

33. Використання концепції переміщення не повинно призводити до покладання додаткового тягаря на осіб, які шукають притулок. Має тривати застосування звичайного правила, а саме, що обов'язок подавати докази заяв лежить на тому, хто їх затверджує. Це відповідає параграфу 196 Керівництва, який говорить: хоча обов'язок подавати докази лежить на прохачеві, завдання встановлення та опрацювання відповідних фактів вирішується спільно з перевіряючою особою. У деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, якими він/вона має в своєму розпорядженні, щоб зібрати всі необхідні докази, підтверджують клопотання .

34. На цій підставі, особа, яка приймає рішення несе тягар доказу того, що аналіз переміщення можливо застосувати до певної справи. Якщо висновки допускають застосовність принцип, то стороні, яка каже це, слід визначити пропонований район переміщення і надати свідоцтва, яке встановлює, що даний район є розумною альтернативою для зацікавленої особи.

35. Основні правила процесуальної справедливості вимагають, щоб особі, яка домагається притулку було надано чітке та адекватне повідомлення, що така можливість розглядається. Вони також вимагають дати особі можливість надати аргументи чому розгляд альтернативної місцевості не є доречним у даному випадку, і якщо порахувати доречним, чому пропонована місцевість є нераціональною.

У доповідях Генерального секретаря від 18.02.2016р., 21.01.2016р., 11.12.2015р., 11.11.2015р. про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) ОСОБА_7 Безпеки ООН вказується, що на всій території ОСОБА_5 Арабської ОСОБА_6 триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля.

Відповідно до п. 1.2. «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», які затвердженні наказом МВС України № 649 від 07.09.2011р. інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООП у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Відповідачами в порушення п.п. 4.1. в) та 8.2 Правил розгляду та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затверджені наказом МВС України №649 від 07.09.2011р. не дослідили ситуацію в Сирії.

Отже, при прийнятті спірних рішень відповідачами не було враховано усіх обставин, що мали значення для їх прийняття.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з метою повного та ефективного захисту прав позивача у спірних правовідносинах, суд вважає за потрібне скасувати спірні рішення, та зобовязати ГУ ДМС України в Харківській області повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_3 ОСОБА_4, з урахуванням обставин, які зазначені в мотивувальній частині постанови суду першої інстанції та цієї ухвали.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.06.2017р. по справі № 820/1687/17 в частині задоволення позову ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_8
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_9 ОСОБА_10
Повний текст ухвали виготовлений 09.10.2017 р.