Справа № 815/4645/16
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

04 жовтня 2017 року м. Київ К/800/31949/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Черпак Ю.К., розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення від 07 липня 2016 року № 171 та зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.), стать жіноча; місце народження м. Андижан, Узбекистан; за національністю узбечка; віросповідання іслам; рідна мова Узбецька, володіє Російською і Татарською мовами; в Україну приїхала з громадянським чоловіком ОСОБА_2, сином ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_4

Позивач - ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.); стать чоловіча; місце народження м. Андижан, Узбекистан; за національністю узбек; віросповідання іслам; рідна мова Узбецька, володіє Російською і Татарською; в Україну приїхав з громадянською дружиною ОСОБА_1, сином ОСОБА_3, донькою ОСОБА_4

Зі слів позивачів до 2010 року вони проживали в Узбекистані м. Андижан, країну постійного проживання залишили легально в 2010 році та автобусом доїхали до м. Казань Татарстан. В м. Казані вони перебували 6 років. В 2016р. вони виїхали з міста Казані та автомобільним транспортом дісталися до м. Москви РФ, після чого, таємно та нелегально перебралися на територію України. Державний кордон нашої країни перетнули 13 серпня 2016 року.

26 серпня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до ГУДМС України в Одеській області із заявами про визнання біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду їх заяв відповідачем було складено висновки від 07 вересня 2016 року та прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

07 вересня 2017 року наказами ГУДМС України в Одеській області № 171 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачами не було надано доказів, які б свідчили про їх переслідування на батьківщині або наявність будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя та життя своїх рідних на батьківщині, а тому відповідачем прийнято обґрунтоване, правомірне, в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, рішення від 07 липня 2016 року № 171 про відмову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як повідомив в судовому засіданні позивач ОСОБА_2, він сповідуєте традиційний іслам і фактично займався нав'язуванням власних релігійних поглядів, через що отримував постійні попередження з боку правоохоронних структур Узбекистану.

Разом з тим, у регіоні його постійного проживання (м. Андижан, Узбекистан) більшість населення дотримується мусульманської віри та вивчає Коран, однак відповідно до інформації по країні громадянської належності, іслам є найбільш розповсюдженою релігією в Узбекистані, його сповідують більше 90% населення країни, в країні діє більше 2000 мечетей, більшість відвідувачів мечетей належать до молоді.

Позивач стверджує, що у 2010 році виїзд до Російської Федерації не був пов'язаний із бажанням отримання міжнародного захисту, а отже причини виїзду були інакшими аніж побоювання зазнати переслідувань в Узбекистані. До того ж, ОСОБА_2 одразу ж не звернувся за міжнародним захистом після легального потрапляння до РФ та майже 6 років легально перебував на території РФ на підставі тимчасової реєстрації. При цьому, як зазначив позивач, у нього не виникало жодних проблем при виїзді з Узбекистану до Російської Федерації, а отже і переслідування з боку держави фактично були відсутні.

Звернувся позивач за міжнародним захистом на території Російської Федерації лише після арешту в порядку видачі до Узбекистану через підозри щодо скоєння ним кримінальних правопорушень на Батьківщині. Даний арешт на території Російської Федерації відбувся лише за запитом щодо видачі його до Узбекистану, однак в подальшому, РФ не знайшла законних підстав для видачі шукача захисту до країни громадянської належності, що підтверджується постановою прокуратури РФ про скасування запобіжного заходу від 13 грудня 2011 року, після чого його було звільнено з місць позбавлення волі.

Також, у зв'язку з наявністю елементів членства позивача з "Хізбут-Тахрір аль-Ісламі" та незважаючи на офіційну заборону діяльності цієї організації на території РФ і обізнаність ОСОБА_2 із вказаним фактом, він продовжував діяльність щодо розповсюдження (насадження) релігійних поглядів на території Росії, однак будь-яких переслідувань з боку державної влади РФ через його діяльність він не зазнавав, а навпаки отримав тимчасовий захист у вказаній країні, яким не виявив бажання користуватись та нелегально виїхав до України.

У 2016 році він покинув територію РФ, до якої прибув легально та під час перетину кордону не зазнавав ніяких перешкод та переслідувань зі сторони країни походження, та нелегально прибув до України.

Що стосується ОСОБА_1, то за матеріалами особової справи взагалі відсутні будь-які докази, які можуть підтверджувати її переслідування на території Узбекистану і РФ.

Так, в судовому засіданні позивачка повідомила, що сповідує традиційний іслам та ніколи не була членом жодних релігійних, політичних чи молодіжних організацій, ані в країні громадянської належності, ані поза її межами, а елемент причетності її чоловіка до релігійної організації "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не має відношення до її особи.

Також, відомості щодо належності чоловіка ОСОБА_2 до "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі", з яким по суті вона перебуваєте у цивільних стосунках, не вважаються такими, що можуть вплинути на її безпеку. Зокрема, встановлено, що в липні 2011 року ОСОБА_1 поверталася до Узбекистану з метою зустрічі зі своїми родичами і будь-яких проблем на Батьківщині не зазнала. За матеріалами справи позивач цілком очевидним є факт звернення за міжнародним захистом у РФ лише після виникнення певних проблем у її цивільного чоловіка на території РФ.

Таким чином, на підставі встановлений фактів та аналізу наданих матеріалів особових справ позивачів, суди дійшли висновку, що заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є необґрунтованими, оскільки у них відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а деякі подані факти носять характер зловживання.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посилаючись на те, що судові рішення прийняті без вивчення інформації по країні походження, просять скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга має містити обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права та як вони вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень, в яких надана відповідна оцінка доказам, у тому числі доводам касатора, які він зазначав також у судах попередніх інстанцій, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній аргументи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.К. Черпак