Справа № 274/165/17
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Палазюк В.М.
Суддя-доповідач:Охрімчук І.Г.
ПОСТАНОВА
іменем України
"04" жовтня 2017 р. Справа № 274/165/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Охрімчук І.Г.
суддів: Капустинського М.М.
Моніча Б.С.,

за участю секретаря судового засідання Полоневич Т.Ю.,
представників сторін:
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Андрушівського районного суду Житомирської області від "21" червня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій незаконними та про визнання права на отримання разової грошової допомоги ,
ВСТАНОВИВ:
В січні 2017р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позов про:
- визнання неправомірними дій Міністерства оборони України про відмову йому в виплаті одноразової грошової допомоги;
- зобов`язання Міністерство оборони України нарахувати йому та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 30- місячного грошового забезпечення, як інваліду 2-ої групи, військовослужбовця звільненого з військової служби на день звільнення за останньою посадою, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних видів грошового забезпечення і одноразових додаткових видів грошового забезпечення відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 та Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Постановою Андрушівського районного суду Житомирської області від 21.06.2017р. в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що група інвалідності позивачу була встановлена 22.02.2013р.0, тому позивач має право на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 . Однак зобов`язати Міністерство оборони України прийняти відповідне рішення, без подання позивачем заяви та необхідних документів через уповноважений орган задля виплати допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 499, суд не вважав за можливе, оскільки не може втручатись в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. На думку скаржника., суд першої інстанції мав би захисти його права, керуючись главою 1 "Особливості розгляду справ щодо оскарження діянь (рішень, дій , бездіяльності) суб`єктів владних повноважень ".

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дослідивши докази, зібрані в матеріалах справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення скарги позивача з огляду на наступне.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії військового квитка позивача у період з 15.09.1983 року по 19.11.1985 року проходив військову службу у ДРА, приймав участь у бойових операціях (а.с. 20-21). Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України від 15.10.2012 року № 1997 встановлено, що отримані позивачем травма, поранення, контузія та захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с. 14).
Відповідно до виписки з акта огляду МСЕК від 18.03.2013 року позивача з 22.02.2013 визнано інвалідом ІІ групи довічно у зв`язку із захворюванням, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби у країнах, де велись бойові дії (а.с.15).
26.02.2016 року позивач звернувся до Бердичівського об`єднаного міського військового комісаріату з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням другої групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби та надав копії документів у відповідності до Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, якою затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві. Заява з доданими документами була направлені до Міністерства оборони України.
Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, оформленим протоколом від 08 липня 2016 року № 53, позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, оскільки інвалідність йому встановлена до 01.01.2014 року, тобто до набуття чинності зазначеною постановою та нової редакції ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (а.с. 12).
Не погодившись з такими діями Міністерства оборони України, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно дост.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога виплачується в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Порядок та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травм або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 та постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975.
З аналізу положень вищевказаних постанов вбачається, що як постановою № 499, так і постановою № 975 визначено виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, у разі встановлення інвалідності, датою, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. Судом першої інстанції встановлено, що з заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМУ № 499 не звертався.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499.
Крім того судова колегія зазначає, що не правильне зазначення позивачем нормативного документу у заяві про призначення та виплату допомоги не може бути підставою для відмови у задоволені такої заяви.

З приводу висновку суду першої інстанції про втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень (на підставі чого в позові було відмовлено) колегія суддів зазначає наступне.
Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.
Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої не відповідає принципам правосуддя Європейського суду з прав людини.
Частиною 2 ст.11 КАС України визначено, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
За загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.
Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму N 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.
Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку є належним способом захисту порушеного права позивача зобов`язання Міністерство оборони України розглянути питання щодо прийняття відповідного рішення про призначення і виплату позивачу одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення другої групи інвалідності в зв`язку з травмою, пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) , поранення (контузії, травми або каліцтва) чи військовослужбовців , військовозобов`язаних і резервістів , призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідність звільнення з військової служби (зборів) осіб, затвердженого Постановою КМУ від 28.05.2008р. №499.
В зв`язку з наведеним скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Постанову Андрушівського районного суду Житомирської області від "21" червня 2017 р. скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо прийняття відповідного рішення про призначення і виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення другої групи інвалідності з 22.02.2013р. в зв`язку з травмою, пов`язаною із виконанням обов`язків військової служби відповідно до ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
В решті позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя І.Г. Охрімчук

судді: М.М. Капустинський

Б.С. Моніч

Повний текст cудового рішення виготовлено "05" жовтня 2017 р.

- ,