Справа № 753/12828/17
Суддя: Кириченко Н. О.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-а/753/513/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2017 р. Суддя Дарницького районного суду м. Києва Кириченко Н.О., розглянувши в порядку скороченого провадження матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного Управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 12.07.2017 року звернулась до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного Управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії та просить постановити рішення, яким визнати за позивачем право на щомісячне довічне грошове утримання згідно ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII; визнати протиправним та скасувати рішення суб'єкта владних повноважень - Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання від 10.07.2017 року; зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення, нарахування та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI з 05.07.2017 року, виходячи із розрахунку 82 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого відповідно до Довідки від 05.07.2017 року, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання; зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи позивача на посаді судді половину строку навчання на юридичному факультеті Київського Університету ім. Т. Шевченка.

Позивач мотивує заявлені вимоги тим, що вона з 08.04.1998 року працює в Дніпровському районному суді м. Києва на посаді судді, із загальним стажем роботи на день звернення - 23 роки 5 місяців, з них безперервний стаж роботи на посаді судді становить 19 років 3 місяці, що підтверджено даними трудової книжки позивача. Крім того, позивач має право на зарахування до стажу роботи на посаді судді половину строку її навчання у вищому навчальному закладі на юридичному факультеті денної форми Київського університету Тараса Шевченка за період з 24.07.1991 року по 21.06.1996 року, який становить 2 роки 5 місяців 14 днів, який також підтверджено даними трудової книжки позивача. Таким чином позивач, набувши право на щомісячне довічне грошове утримання із загальним стажем роботи на посаді судді 21 рік 8 місяців 14 днів, звернулась до відповідача із заявою про призначення, нарахування та виплату їй щомісячного довічного грошового утримання судді згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, виходячи і розрахунку 82% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого відповідно до Довідки від 05.07.2017 року. Однак рішенням Лівобережного об'єднаного Управління пенсійного фонду України в м. Києві від 10.07.2017 року відмовлено у задоволенні заяви позивача, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.07.2017 року вирішено питання про розгляд справи в скороченому провадженні.

Вивчивши письмові матеріали справи, ураховуючи письмові заперечення відповідача проти позову, долучені до матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно положення спеціальних законів, а саме: статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року - далі Закон № 1402-VІІІ), яке кореспондується із положенням статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року - далі Закон № 2453-VІ), до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За даними трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 24.07.1991 року по 21.06.1996 року проходила навчання на юридичному факультеті денної форми Київського університету Тараса Шевченка та отримала диплом спеціаліста з відзнако серії НОМЕР_2 за спеціальністю «правознавство».

На підставі Указу Президента України № 256/98 від 04.04.1998 року ОСОБА_2 у зв'язку із призначенням 08.04.1998 року зарахована на посаду судді Дніпровського районного суду м. Києва, а за рішенням загальних зборів суддів Дніпровського районного суду м. Києва з 14 квітня 2015 року займає посаду голови суду, що також підтверджено Довідкою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.07.2017 року № 33.

За даними Довідки Дніпровського районного суду м. Києва від 05.07.2017 року № 321 відповідно до пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» підтверджено офіційне отримання суддівської винагороди ОСОБА_2 станом на 01 лютого 2017 року у встановленому розмірі.

На письмову заяву від 05 липня 2017 року Лівобережним об'єднаним Управлінням пенсійного фонду України в м. Києві Листом від 10 липня 207 року № 1779/14 відмовлено ОСОБА_2 у призначенні, нарахуванні та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», вказуючи на відсутність відповідного стажу роботи судді та правових підстав такого призначення, що також є обґрунтуванням заперечень відповідача проти даного позову.

Відповідно до вимог ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Із загального змісту статті 22 Конституції України можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в нашій державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись. Така ж позиція відображена у постанові Київського адміністративного апеляційного суду від 03.02.2016 у справі №705/5040/15-а.

Відповідно до підпункту «д» пункту 1 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Зазначене положення Закону є імперативною нормою по відношенню до норм спеціальних законів, якими урегульовано пенсійне забезпечення окремих категорій громадян.

Так, Верховний Суд України у Постанові від 16.03.2016 року по Справі № 21-5449а15 зазначив, що у розумінні частини п'ятої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII до стажу роботи, що дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, належить зараховувати половину строку навчання в тих вищих юридичних навчальних закладах, які за змістом, обсягом та рівнем знань забезпечують надання вищої освіти.

Таким чином, Верховним Судом України визначено, що ужите в частині п'ятій статті 50-1 Закону № 1789-XII словосполучення «навчання у вищих юридичних навчальних закладах» слід розуміти як цілеспрямовану пізнавальну діяльність людини з отримання знань, умінь та навичок у таких закладах вищої освіти, які спроможні їх надати. За змістом, обсягом та рівнем набуті знання та фахова підготовка мають відповідати поняттю «вища освіта», зокрема й поняттю «вища юридична освіта», за якої громадянин може обійняти посаду судді, прокурора і слідчого або посаду державного службовця, для зайняття якої вимагається така освіта.

Разом з тим, відповідно до абзацу другого статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», що був чинним на момент призначення та трудової діяльності позивача на посаді судді, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Зазначене положення Указу Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 також у подальшому кореспондується із положенням, викладеним у пункті 3-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 р. N 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» із відповідними змінами, які діяли на момент набуття позивачем десятирічного стажу роботи на посаді судді, «До стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби». (Пункт 3-1 доповнено абзацом згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 545 ( 545-2008-п ) від 11.06.2008).

Постанову доповнено пунктом 3-1 згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №19 (19-2008-п) від 16.01.2008; із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №487 ( 487-2008-п ) від 21.05.2008 року.

Таким чином, з огляду на вищенаведені норми законодавства, а також положення, наведені в Указі Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», чинному на момент призначення та трудової діяльності позивача на посаді судді, та у Постанові Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 р. N 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», чинній на момент набуття позивачем десятирічного стажу роботи на посаді судді, що є умовою зарахування до стажу судді половини строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, - позивач має право на зарахування до стажу її роботи на посаді судді половини строку навчання на юридичному факультеті за денною формою Київського університету Тараса Шевченка за період з 24.07.1991 року по 21.06.1996 року, що становить 2 роки 5 місяців 14 днів, що протиправно не було ураховано відповідачем під час прийняття рішення від 10.07.2017 року, тому таке право позивача підлягає до відновлення в розрізі даного спору.

Крім того, частиною другою статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року до внесення змін Законом № 213, тобто у редакції Закону № 192-VIII, що був чинним на момент набуття позивачем права на довічне грошове утримання за наявності 20 років стажу роботи судді, встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання (абзац перший частини третьої). У разі міни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання (абзац другий частини третьої)

Аналогічне право грошового забезпечення закріплено частиною першою статті 50-1 спеціального Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ (в редакції 12.07.2001) (далі - Закон №1789-ХІІ).

Відповідно до частини 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому, вирішуючи питання про застосування вищезазначених Законів в часі, необхідно виходити з наступного.

Положення частини першої статті 129, частини першої статті 130 Конституції України у взаємозв'язку із положеннями статей 11, 44 Закону України «Про статус суддів» створили механізм захищеності судової влади, який Верховна Рада України повинна враховувати. Відповідно до статті 6.1 Європейської хартії про статус суддів рівень оплати професійного виконання суддею своїх повноважень встановлюється таким чином, щоб ніщо не могло вплинути на його незалежність і неупередженість. З викладеного випливає, що норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, їх соціальний захист, встановлені відповідно статтями 44, 45 Закону України «Про статус суддів», не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (п. 5 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 року у абз. 4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більш того, в п. 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18.06.2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004.

Крім того, визначаючи державні важелі забезпечення незалежності як складової конституційного статусу суддів, гарантованої Конституцією України, Конституційний Суд України у рішенні від 08.06.2016 року Справа № 4-рп/2016 вказав, що незалежність конституційного статусу суддів забезпечується, серед іншого та зокрема, державним фінансуванням та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Конституційний Суд України у рішенні від 08.06.2016 року Справа № 4-рп/2016 вважає, що положення Закону № 2453 щодо належного матеріального та соціального забезпечення суддів повинні відображати положення Конституції України та міжнародних актів щодо незалежності суддів, бути спрямованими на забезпечення здійснення справедливого правосуддя та стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів.

Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Таким чином, Конституційний Суд України неодноразово наголошував, що конституційний статус суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів у відставці передбачає їх належне матеріальне забезпечення, яке повинне гарантувати здійснення справедливого, незалежного, неупередженого правосуддя.

Крім того, у рішенні від 08.06.2016 року Справа № 4-рп/2016 Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213 в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону № 2453 не відповідають частині першій, пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України, тому вважає за необхідне вказати, що застосуванню підлягають положення частин третьої, п'ятої статті 141 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, тобто положення Закону № 2453 до внесення до нього змін Законом № 213, Законом № 911. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Нормою статті 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Стек та інші проти Сполученого Королівства» (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного Рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п. 55).

В постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 09.05.2015 року зазначається, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Як зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Згідно з частиною 1 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як убачається з матеріалів справи, складову предмету спору також становлять вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді від 10.07.2017 року; визнання за позивачем права на щомісячне довічне грошове утримання судді згідно ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII; а також позивач просить зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення, нарахування та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI з 05.07.2017 року, виходячи із розрахунку 82 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого відповідно до Довідки від 05.07.2017 року, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Згідно ч. 2 зазначеної статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно роз'яснень, наведених у пункті 5 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7, відповідно до частини другої статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. При цьому слід ураховувати, що в такому разі в мотивувальній частині рішення суд повинен навести відповідне обґрунтування.

Таким чином, проаналізувавши національне законодавство в сфері матеріального забезпечення осіб, що обіймають посаду судді, на предмет захисту конституційного статусу суддів, в тому числі тих, які здійснюють правосуддя, ураховуючи роз'яснення, наведені у Рішеннях Конституційного Суду України, та приймаючи до уваги практику ЄСПЛ, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог позивача відповідними належними доказами та про неправомірність відмови відповідача у задоволенні заяви позивача щодо призначення, нарахування та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI , починаючи з 05.07.2017 року, виходячи із розрахунку 82 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого відповідно до Довідки від 05.07.2017 року, - оскільки судом встановлено, що позивачем набуто 20 років стажу роботи судді - 24.09.2015 року, з урахуванням половини строку навчання позивача у вищому навчальному закладі денної форми юридичного факультету, який становить 2 роки 5 місяців 14 днів, та стажу роботи на посаді судді 17 років 6 місяців 16 днів, що є підставою набуття позивачем права на довічне грошове утримання у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, та таке право було передбачено чинною на час його набуття статтею 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року до внесення змін Законом № 213, тобто у редакції Закону № 192-VIII, а з огляду на конституційний принцип незворотності дії закону у часі будь-які законодавчі зміни не можуть позбавити особи набутого права, в тому числі права позивача на довічне грошове утримання за наявності стажу роботи судді понад 20 років, яке реалізовано позивачем шляхом звернення 05.07.2017 року із заявою до відповідача про призначення, нарахування та виплату щомісячного грошового утримання судді у розмірі 82% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, за наявності у позивача стажу роботи на посаді судді на день її звернення 21 рік 9 місяців 11 днів.

З огляду на викладене, задля відновлення порушеного права позивача в сфері матеріального забезпечення як особи, яка обіймає посаду судді, що продовжує здійснення правосуддя, суд вважає правомірними вимоги позивача щодо зарахування до стажу роботи позивача на посаді судді половину строку навчання на юридичному факультеті денної форми Київського Університету ім. Т. Шевченка, визнання за позивачем права на щомісячне довічне грошове утримання судді згідно ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, чинної на момент набуття такого права, та суд вважає правомірними вимоги про зобов'язання відповідача здійснити призначення, нарахування та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, виходячи із розрахунку 82 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого відповідно до Довідки від 05.07.2017 року, починаючи з 05.07.2017 року, тобто з дня звернення позивача за такою виплатою, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Разом з тим, приймаючи до уваги роз'яснення, наведені у пункті 5 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7, для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача в розрізі даного спору та, дотримуючись принципу зрозумілості судового рішення щодо його логічності, чіткості та повноти обґрунтування задля подальшого правильного його виконання, а також ураховуючи факт винесення даної постанови у місяць набуття позивачем стажу на роботі на посаді судді - 22 роки, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог, зобов'язавши відповідача з 24.09.2017 року, тобто з дати набуття відповідного стажу, здійснити перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 84% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого відповідно до довідки про суддівську винагороду, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, згідно ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, із подальшим перерахуванням та виплатою позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді із розрахунку його щорічного збільшення на 2% відповідно до збільшення стажу роботи позивача на посаді судді, однак не більше 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого відповідно до довідки про суддівську винагороду, згідно ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

При цьому суд вважає обґрунтованими твердження позивача, що попри встановлені Конституційні та законодавчі принципи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування про рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, законодавець прирівняв обов'язок сплати страхових внесків як працівників органів прокуратури так і осіб, що обіймають посаду судді, при цьому обмеживши останніх у праві реалізації ними, тобто отримання вже набутого щомісячного довічного грошового утримання за наявності на день звернення вислуги років понад 20 років, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, - що є дискримінаційним проявом законодавця шляхом звуження прав, яке зобов'язує пенсійні та інші державні органи здійснювати урегулювання матеріального забезпечення суддів за аналогією закону та права згідно норм та правил, встановлених загальнообов'язковими нормами системи пенсійного забезпечення, з дотриманням загальних законодавчих засад, встановлених Конституцією України, якою виокремлено категорію громадян, що обіймають посаду судді, як таку, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, шляхом отримання пільг, компенсацій, соціальної допомоги задля забезпечення достатнього життєвого рівня як суддів у відставці так і суддів, які здійснюють правосуддя, тому таке право підлягає захисту у судовому порядку шляхом ухвалення рішення суду про задоволення даного позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 22, 46, 48, 58 Конституції України, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, Указом Президента України від 10 липня 1995 року № 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів», Постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 р. N 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7, ст.ст. 2, 9, 11, 69-71, 86, 1832, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного Управління пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити

Визнати протиправним та скасувати рішення суб'єкта владних повноважень - Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову у призначенні ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді від 10.07.2017 року.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу роботи ОСОБА_2 на посаді судді половину строку навчання на юридичному факультеті денної форми Київського Університету ім. Т. Шевченка.

Визнати за ОСОБА_2 з 24.09.2015 року право на щомісячне довічне грошове утримання судді згідно ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ від 07.07.2010 року у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити призначення, нарахування та виплату ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, починаючи з 05.07.2017 року, виходячи із розрахунку 82 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого відповідно до Довідки від 05.07.2017 року, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, а з 24.09.2017 року - виходячи із розрахунку 84 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого відповідно до довідки про суддівську винагороду, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: