Справа № 802/692/17-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 жовтня 2017 р. Справа № 802/692/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Колос", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороніпозивача - ОСОБА_1 до державного реєстратора Вінницької міської ради ОСОБА_2, Вінницької міської ради,треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача - Приватно - орендне підприємство "Авангард", ОСОБА_3 про визнання дій протиправними, скасування та визнання протиправним рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Колос (далі СТОВ Колос, позивач) з адміністративним позовом до державного реєстратора Вінницької міської ради ОСОБА_2 (далі державний реєстратор ВМР ОСОБА_2, відповідач 1), Вінницької міської ради (далі - ВМР, відповідач 2) про:

- визнання протиправними дій, які пов'язані із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень на земельну ділянку за кадастровим номером :01:003:0212 індексним номером 34650189 від 06.04.2017 р.

- визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.04.2017 р. за 34650189 на підставі договору оренди землі від 30.12.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПП Авангард.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є орендарем земельної ділянки сільськогосподарського призначення строком на 10 років, яка знаходиться на території Хоменської сільської ради, Шаргородського району Вінницької області, на підставі укладеного договору оренди землі у 2007 році з власником земельної ділянки ОСОБА_1

Однак, в квітні 2017 р. позивачу стало відомо, що між власником спірної земельної ділянки і іншим товариством укладений договір оренди цієї ж земельної ділянки та, відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, проведено його державну реєстрацію.

Таке рішення, на думку позивача, підлягає скасуванню, оскільки право оренди спірної земельної ділянки вже було зареєстроване і на час прийняття оскаржуваного рішення договір оренди №881 від 07.11.2007р. укладений між СТОВ Колос та ОСОБА_1 був чинним.

В ході підготовчого провадження, судом ухвалою від 24.05.2017 р. прийнято рішення про залучення в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватно - орендне підприємство "Авангард" та ОСОБА_3

Ухвалою суду від 31.07.2017 р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_1

Позивач в судове засідання не зявися подавши заяву про розгляд справи за його відсутності (вх.№11613 від 29.05.2017 р.). Одночасно зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Інші особи в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, при цьому, від представників відповідачів та Приватно - орендного підприємства "Авангард" надійшли заяви (вх.№ 21242, №21241 від 05.10.17) про розгляд справи за їх відсутності.

Окрім того, представником Приватно - орендного підприємства "Авангард" подано письмові заперечення (вх.№14205 від 29.06.2017 р.), в яких просив відмовити в задоволенні позову та вказав, що державним реєстратором прийнято оскаржуване рішення у відповідності до вимог Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а відтак таке є правомірним та не підлягає скасуванню.

Таким чином, враховуючи заяви представників позивача, відповідачів, ПОП "Авангард" та належне повідомлення інших третіх осіб, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності осіб, що беруть участь у справ відповідно до частини шостої статті 128 КАС України в порядку письмового провадження. При цьому, відповідно до положень статті 41 КАС України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

07 листопада 2007 року між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Колос та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі №881 щодо земельної ділянки, загальною площею 1,4583 га кадастровий №:01:003:0212, розташованої на території Хоменської сільської ради, Шаргородського району Вінницької області.

14.03.2008 року даний договір зареєстровано у відділі Вінницької регіональної філії ДП "Центр державного земельного кадастру", про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №040888300.

В квітні 2017 р. позивачу стало відомо, що між ОСОБА_3М, та Приватним - орендним підприємством "Авангард" укладено договір оренди землі земельної ділянки з кадастровим номером №:01:003:0212, який в подальшому зареєстрований згідно рішення державного реєстратора ВМР ОСОБА_2 від 06.04.2017 р. за 34650189.

Вважаючи дане рішення таким, що підлягає скасуванню, а дії пов'язані із реєстрацією речових прав протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Правовідносини, пов'язані з набуттям права оренди на земельну ділянку, укладення договору оренди землі та його реєстрація на час вчинення державним реєстратором оскаржуваного рішення регулювалися Земельним кодексом України (далі - ЗК України), Законом України "Про оренду землі" (далі Закон №161-XIV), Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" (далі Закон №1952-IV, в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), Законом України "Про Державний земельний кадастр" (далі Закон №3613-17).

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Так, згідно із статтею 2 Закону №1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів таких прав.

За приписами частини третьої статті 10 Закону №1952-IV, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обовязкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

У пункті 3 частини третьої цієї ж норми зазначено, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обовязково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Статтею 18 Закону №1952-IV визначено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам, про що зазначено в частині четвертій статті 18 Закону №1952-IV.

Відповідно до статті 24 Закону №1952-IV, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Оцінюючи позицію позивача, зокрема щодо подвійної реєстрації права оренди на одну й ту ж саму земельну ділянку, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Із положень статті 79-1 ЗК України випливає, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 3613-VI, кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Статтею 21 Закону № 3613-VI встановлено, що відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру, зокрема, на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79 ЗК України, при їх формуванні.

Відповідно до пункту 26 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 система кадастрової ідентифікації об'єктів Державного земельного кадастру є єдиною на всій території України. Ідентифікатором земель у межах державного кордону, земель у межах територій адміністративно-територіальних одиниць, обмежень у використанні земель у Державному земельному кадастрі є їх обліковий номер.

Як видно із державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №211782 від 15.02.2005 р. виданого ОСОБА_4, належній йому на праві власності земельній ділянці, яка знаходиться на території Хоменської сільської ради, Шаргородського району Вінницької області - присвоєно кадастровий номер 010030220.

В подальшому внаслідок втрати державного акту ВН №211782 від 15.02.2005 р. ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності від 12.03.2015 р., в якому вказано кадастровий номер земельної ділянки - :01:003:0212.

Разом з тим, 03.03.2015 р. відділом Держземагенства у Шаргородському районі Вінницької області видано довідку №109, в якій зазначено, що в державному акті ВН №211782 від 15.02.2005 р. виданому ОСОБА_4 невірно вказано кадастровий номер земельної ділянки, а саме, замість вірного :01:003:0212 вказано 010030220.

Судом встановлено, що право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :01:003:0212, загальною площею 1,4586 га зареєстровано в Державному земельному кадастрі за ОСОБА_3, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та рішення державного реєстратора реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області №19930919 від 12.03.2015 р.

В свою чергу, ОСОБА_1 23.02.2005 р. видано державний акт ВН №211774 на право власності на земельну ділянку розміром 1,4583 га із кадастровим номером :01:003:0212.

При цьому, як видно із графічних зображень на планах меж ділянок в державних актах ОСОБА_3 та ОСОБА_1, земельні ділянки належні на праві власності першому і останньому є відмінним одна від одної, мають різну конфігурацію, площі та межі.

Із положень статті 79-1 ЗК України, випливає, що земельна ділянка формується не тільки за площею, але і за своїми межами, і невідповідність хоча б одного параметру вже свідчить про відмінність такої земельної ділянки від тієї, інформацію про яку внесено до Державного земельного кадастру і якій присвоєно певний кадастровий номер.

При цьому, як видно кадастрового плану земельної ділянки :01:003:0212, що є додатком до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 28.07.2017 р. №НВ -017 (а.с. 127 зв.бік) межі такої співпадають із межами вказаними на графічному зображенні плану меж земельної ділянки у державному акті ВН №211782 від 15.02.2005 р., виданому ОСОБА_4

Із вищенаведеного видно, що право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :01:003:0212 зареєстровано за ОСОБА_3

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Колос вказує, що державним реєстратором здійснено реєстрацію договору оренди однієї і тієї ж самої земельної ділянки, що є недопустимим, оскільки зумовлює ситуацію, за якої одну і ту ж земельну ділянку було передано в оренду різним орендарям, адже право оренди в них виникло з моменту реєстрації договорів оренди земельних ділянок.

Разом з тим, як зазначалось вище та підтверджується матеріалами справи земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є різними не тільки за площею, формою, але і за своїми межами, що свідчить про відмінність таких ділянок одна від одної.

При цьому, суд акцентує увагу, що згідно договору від 30.12.2016 р. укладеного між Приватним - орендним підприємством "Авангард" та ОСОБА_3 в оренду передано земельну ділянку із кадастровим номером :01:003:0212, яка належить на праві власності, саме ОСОБА_4

За таких обставин, беручи до уваги відмінність земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд доходить висновку, що земельна ділянка передана ОСОБА_3 в оренду ПОП Авангард не була і не є обєктом оренди по договору оренди укладеного між ОСОБА_5 та СТОВ Колос.

При цьому суд вважає за необхідне вказати про наступне.

Пунктом 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Зміст позову - це вид судового захисту, за яким позивач звертається до суду.

Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Підставою позову - є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою визначені правові наслідки. Підстава позову складається із таких юридичних фактів, які підтверджують наявність спірних взаємовідносин, приналежність сторін до цієї справи та привід по позову.

Право на захист це суб'єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин.

Завдання правосуддя це розгляд та вирішення правового спору, захист порушених субєктивних прав, свобод чи інтересів особи.

Ознакою спору є мета його учасників - доведення правомірності своїх інтересів, їх захист усупереч інтересам протилежної сторони. Особа-позивач очікує на захист своїх субєктивних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Із системного аналізу вищевказаного випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Разом з тим, як видно дії державного реєстратора щодо реєстрації речових прав оренди на підставі договору оренди №34650189 від 06.04.2017 р. та прийняте спірне рішення не порушують права СТОВ Колос, адже останньому передана в оренду земельна ділянка, яка належить іншій особі, а саме ОСОБА_4, а не ОСОБА_1, з яким позивачем і укладено договір оренди.

За таких обставин, беручи до уваги, оскаржуване рішення не порушує права, свободи та інтереси позивача, а також що таке прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства, суд не вбачає правових підстав для визнання протиправним дій державного реєстратора та скасування спірного рішення, а відтак, позов не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до статті 94 КАС України, особі, що не є субєктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову судовий збір не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна