Справа № 826/4227/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-10-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

12 жовтня 2017 року №826/4227/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової А.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомгромадянина Турецької Республіки ОСОБА_2
доголовного управління Державної міграційної служби України у місті Києві
провизнання протиправним та скасування наказу від 08.11.2016 №571, зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин Турецької Республіки ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 08.11.2016 №571 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, за твердженням останнього, у позивача є об'єктивні побоювання, що у разі повернення до Турецької Республіки йому буде загрожувати небезпека в країні походження та порушення його прав та інтересів, відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши на правомірність оскаржуваного рішення, прийнятого у межах та на підставі наявних у головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві повноважень, з урахуванням того, що у країні походження позивача - Турецької Республіки - щодо позивача винесено обвинувальний вирок, а сам позивач наразі затриманий з метою екстрадиції останнього до Турецької Республіки.

Розгляд справи №826/4227/17 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Турецької Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернувся до головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 06.10.2016 №93, в обґрунтування якої зазначено, що заявника звинувачують у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 314 Кримінального кодексу Республіки Туреччина (участь в озброєнні терористичній організації), проте, у вироці у розділі «Обвинувачення» зазначено позицію обвинувачення у відношенні заявника, згідно з якою «… незважаючи на те, що стосовно обвинуваченого ОСОБА_2 було порушено провадження у справі про звинувачення у вчиненні злочину «участь у терористичній організації «Аль-Каїда», достатніх для призначення покарання, конкретних та переконливих доказів вчинення обвинуваченим зазначеного злочину не встановлено, а тому сторона обвинувачення просить визнати ОСОБА_2 невинним та виправдати». Разом з тим, заявником наголошено, що вказану позицію сторони обвинувачення не було враховано судом та вироком 7-го Вищого кримінального суду м. Адани (№2011/265) ОСОБА_2 визнано винним та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років 3 місяці.

За результатами дослідження матеріалів особової справи позивача головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 08.11.2016, на підставі якого головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві прийнято наказ від 08.11.2016 №571 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Турецької Республіки ОСОБА_2.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження вказаного наказу, позивачем подано відповідну скаргу до Державної міграційної служби України, якою прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 24.02.2017 №12-17.

Вважаючи наказ головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 08.11.2016 №571 необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані особами, які беруть участь у справі, докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу та наявних у матеріалах справи доказів, підставою для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугувало те, що відносно позивача порушена кримінальна справа за скоєння злочину, передбаченого частиною другою статті 314 Кримінального кодексу Республіки Туреччина (участь в озброєнні терористичній організації), а саме: участь у терористичному угрупуванні Аль-Каїда, але факт того, що кримінальна справа порушена з метою політичного переслідування спростований, адже позивач не був членом жодної з політичних партій у Туреччині, оскільки позивач повідомив, що не приймав участі у політичному житті країни походження, психологічного та фізичного насилля не зазнавав, а також зазначив, що метою звернення до головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві було лише уникнення екстрадиції.

Суд погоджується з таким висновком головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, виходячи з такого.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, під час співбесіди, яка оформлена протоколом від 31.10.2016, позивачем в якості причин звернення до головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві було лише зазначено уникнення екстрадиції.

При цьому, вироком 7-го Вищого кримінального суду м. Адани Турецької республіки (№2011/265) ОСОБА_2 визнано винним та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років 3 місяці.

Під час судового розгляду справи позивачем не надано суду доказів, що відповідний вирок є скасованим.

Відтак, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що стосовно позивача наявні законодавчі обмеження у можливості визнання останнього біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме: вчинення позивачем злочину неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Слід також зазначити, що з наявних у матеріалах справи доказів не вбачається того, що позивач належав до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій.

За таких обставин суд вважає, що оскаржуваний наказ головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 08.11.2016 №571 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Турецької Республіки ОСОБА_2 є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийнятий уповноваженим органом у порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

З урахуванням відмови у задоволенні вимоги про визнання протиправним та скасування зазначеного наказу, позовна вимога зобов'язального характеру, яка є похідною від розглянутої вище, також задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.