Справа № 638/8767/17
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 р.Справа № 638/8767/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Лях О.П.

Суддів: Яковенка М.М. , Старосуда М.І.

при секретарі судового засідання Жданюк А..О.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.06.2017р. по справі № 638/8767/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 09.06.2017 року звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління пенсійного фонду України в Дзержинському районі м. Харкова про зобовязання вчинити певні дії. (а.с.1-3)

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.06.2017 року залишено без руху адміністративний позов ОСОБА_1 (а.с.11)

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.06.2017р. по справі № 638/8767/17 та зобовязати прийняти адміністративний позов до розгляду. (а.с.14-15)

Позивач та представник позивача підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з огляду на наступне.

Залишаючи без руху адміністративний позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що до позовної заяви не додано оригінал документу про сплату судового збору.

При цьому, суд першої інстанції відмітив, що наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи не є підставою, передбаченою діючим законодавством України, для звільнення від сплати судового збору, оскільки у позивача відсутній статус біженця.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями ч.1 ст.195 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

За змістом статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод і інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 106 цього Кодексу.

Так, положеннями ч.3 ст.106 Кодексу передбачено, що серед іншого до позовної заяви додається також документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати.

Відповідно до статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Зокрема, положення Закону України "Про судовий збір" визначають правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

За змістом ст.ст.1 та 2 цього Закону судовий збір справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Платниками цього платежу є: громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Положеннями частини 2 цієї статті Закону встановлено розміри ставок судового збору залежно від документа і дії, за яку він справляється, та платника судового збору. При цьому, розміри ставок судового збору за подання до адміністративного суду позовних заяв також диференційовано за характером спору (майновий/немайновий), а також правовим статусом платника судового збору (фізична особа/фізична особапідприємець/юридична особа/субєкт владних повноважень).

Зокрема, відповідно до пп.1 п.3 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено у 2017 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 р. - 1600 гривень.

Отже, розмір судового збору, що підлягав сплаті ОСОБА_1 при зверненні до суду першої інстанції з вимогою немайнового характеру, заявленою фізичною особою, становить 640 грн. 00 коп. (1600 грн. * 0,4).

Колегія суддів звертає увагу, що положення ст.5 Закону України "Про судовий збір" містять перелік субєктів, які звільняються від сплати судового збору, та підстав такого звільнення.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору на підставі п.14 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тобто, як позивача у справі у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В той же час, позивач не є особою, наділеною пільгами щодо сплати судового збору.

В свою чергу, відповідно до п.4 ч.1 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, одним з принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Згідно із ч.4 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Кодексу адміністративного судочинства України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Наведена норма кореспондується зі статтею 8 Закону України "Про судовий збір", згідно якої, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

З наведених положень Закону вбачається, що їх застосування підлягає виключно до осіб, рівень статків яких обмежений, з метою усунення для таких осіб перешкод фінансового характеру для доступу до правосуддя. Інших, ніж незадовільний майновий стан особи, підстав законодавством не визначено.

Таким чином, фактично єдиною підставою для відстрочення, розстрочення, звільнення від сплати судового збору є незадовільний майновий стан скаржника.

Колегія суддів звертає увагу, що у справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet v. France Європейський Суд з прав людини відмітив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

При цьому, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 19.06.2001 року по справі "Креуз проти Польщі" (CASE OF KREUZ v. POLAND) - заява N 28249/95) вказав, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

В свою чергу, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28.11.2013 року № 12-рп/2013 зазначив, що гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року № (81) 7: У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати (підпункт 12 пункту D).

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відтак, несплата відповідного розміру судового збору та невіднесення позивача до осіб, наділених пільгами щодо сплати судового збору, не повинно застосовуватися автоматично. Тобто, якщо позивач просить звільнити від сплати судового збору, суд, навіть у разі відсутності пільгових статусів у позивача, повинен зясувати наявність або відсутність інших підстав для відстрочення, розстрочення або звільнення від сплати судового збору, в тому числі, незадовільного майнового стану скаржника.

При прийнятті рішення про залишення адміністративного позову без руху суд повинен враховувати наведені норми, а також керуватися вимогами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення обмежився констатацією фактів відсутності доказів сплати судового збору та відсутності у позивача статусу біженця. При цьому, жодним чином не встановив наявність або відсутність інших причин для відстрочення, розстрочення або звільнення від сплати судового збору. Таким чином, суд першої інстанції лише формально зазначив про необхідність сплати позивачем судового збору.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для залишення без руху адміністративного позову ОСОБА_1 передчасним та необґрунтованим, оскільки суд формально підійшов до вирішення цього питання, що суперечить вимогам, передбаченим ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно із п.3 ч.1 ст.199 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, серед іншого, скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.204 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вищевказане керуючись ст.ст. 159, 160, 167, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 209, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.06.2017р. по справі № 638/8767/17 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена в силу положень ч.2 ст.211 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 06 жовтня 2017 року.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6