Справа № 810/1892/17
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2017-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року м. Київ № 810/1892/17

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання: Грещук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1,

від відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів з позовом до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про стягнення адміністративно-господарських санкцій у розмірі 4 430 473,20 грн. та пені у розмірі 49 621,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем, в порушення вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", не виконано нормативу по створенню робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2016 році. У зв'язку з цим позивачем нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції та пеню в загальному розмірі 4 480 094,52 грн.

04.07.2017 від Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" до суду надійшли заперечення на адміністративний позов, відповідно до яких відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування доводів заперечень зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивач не врахував, що відповідно до норм чинного законодавства, адміністративно-господарські санкції застосовуються лише за наявності вини зобовязаної особи. У свою чергу, в даному випадку відповідачем на виконання Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" було вжито всі необхідні заходи для задоволення потреб інвалідів у працевлаштуванні, а саме: щомісячно до Бориспільського управління праці та соціального захисту населення подавалась інформація про наявні вакантні місця та про роботу, яка проводиться з працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями, а також Звіти про наявність вакансій на підприємстві, Форма № 3-ПН та інформація про заходи з працевлаштування інвалідів в ДП МА "Бориспіль". Крім того, в засобах масової інформації (газета "Вісті"), на сайті сайті ДП МА "Бориспіль" http://kbp.com.ua/ukrainian/vakansiyi.html), та на сайті https://rabota.ua/company1119182/vacancy5557573 розміщувались оголошення про наявні вакантні місця та запрошення на постійну роботу осіб з обмеженими фізичними можливостями до ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Як результат, за направленнями Бориспільського міськрайонного центру зайнятості протягом 2016 року ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" працевлаштовані 6 осіб з обмеженими фізичними можливостями у тому числі 3 особи, які були направлені Бориспільським міськрайонним центром зайнятості.

Таким чином, відповідач стверджує, що забезпечення працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями з боку Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" здійснювалось належним чином, оскільки було створено необхідну кількість робочих місць виходячи з кількості працюючих інвалідів на підприємстві та забезпечено працевлаштування інвалідів, що направлялися повноважним органом.

Отже, підсумовуючи викладене, відповідач зазначив, що не виконав визначений законом норматив щодо працевлаштування інвалідів з об'єктивних причин, адже інваліди у такій кількості, яка відповідає кількості створених робочих місць, до нього не звертались, а тому в діях Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" відсутній такий елемент правопорушення, як вина, у звязку із чим застосування відповідальності, а саме: адміністративно-господарських санкцій та пені у розмірі 4 480 094,52 грн. є неправомірним.

Ухвалою від 06.06.2017 судом відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено на 05.05.2017.

Про дату, час та місце судового розгляду сторони були повідомлені належним чином. У призначений день і час сторони до суду не зявились.

За таких обставин суд, на підставі частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, постановив про розгляд справи за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" є юридичною особою. У звязку з цим відповідач згідно з вимогами статті 18 Закону України № 875-ХІІ є працедавцем, який зобовязаний виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

У лютому 2017 року відповідач подав до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік (форма № 10-ПІ), згідно з яким він задекларував, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу відповідача впродовж 2016 року становила 3885 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 115 осіб, а кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", становить 155 осіб. Середньорічна заробітна плата штатного працівника становить 110 762,00 грн.

Таким чином, з даних звіту вбачається, що відповідач не забезпечив працевлаштування 40 інвалідів і зобов'язаний сплатити до Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у сумі 4 430 473,20 грн.

Оскільки відповідач суму адміністративно-господарських санкцій самостійно не сплатив, позивач звернувся до суду про їх стягнення разом із пенею.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, відповідач, у звязку з відсутністю в його штаті такої кількості працевлаштованих інвалідів, яка відповідає встановленому нормативу, зобовязаний сплатити на користь Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції в сумі 4 430 473,20 грн. та пеню в сумі 49 621,32 грн., що разом становить 4 480 094,52 грн.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові засади соціальної захищеності інвалідів в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом

В силу положень статті 17 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Відповідно до статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

В силу положень статті 181 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" обовязок здійснювати пошук підходящої роботи для інваліда відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, покладено на Державну службу зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (стаття 18 Закону).

Як вбачається зі змісту статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", обовязок відповідача створити робочі місця і умови для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, не супроводжується обовязком відповідача здійснювати пошук інвалідів, адже в силу статті 181 цього Закону таких обовязок покладено на Державну службу зайнятості.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", і забезпечують працевлаштування інвалідів. При цьому, згідно зі статтею 20 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Адміністративно-господарські санкції, що застосовуються до працедавців за незайняті інвалідами робочі місця, є заходом впливу до правопорушника у звязку з учиненням правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

В силу частини другої статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Це означає, що адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися до працедавця в разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому цей субєкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Як встановлено судом та підтверджується наявним в матеріалах справи листом Бориспільського міськрайонного центру зайнятості від 24.05.2017 № 430/04, Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" зверталось до Бориспільського міськрайонного центру зайнятості протягом 2016 року та подавало щомісячно статистичну звітність за встановленою формою (форма 3-ПН) про наявність вакансій, у тому числі й з можливістю працевлаштування інвалідів.

У свою чергу, Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" жодному безробітному інваліду, який був направлений Бориспільським міськрайонним центром зайнятості протягом 2016 року відмовлено у працевлаштуванні не було. Дану обставину підтвердив Бориспільский міськрайонний центр зайнятості у листі від 24.05.2017 № 430/04.

Крім того, відповідач звертався до органів зайнятості населення з листами, що містили прохання направляти до нього інвалідів для їх працевлаштування. Підприємством також направлялись листи до Бориспільського управління праці та соціального захисту населення про заходи роботи з працевлаштування інвалідів. Копії звітів та листів наявні у матеріалах справи.

Суд також встановив, що відповідач розміщував в друкованих засобах масової інформації (газета "Вісті") та в мережі інтернет (http://kbp.com.ua/ukrainian/vakansiyi.html) та на сайті https://rabota.ua/company1119182/vacancy5557573) оголошення про наявні в нього вакансії, у тому числі й про можливість працевлаштування інвалідів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем були виконані вимоги статті 18 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ щодо обовязку створення робочих місць для інвалідів і не було відмовлено у працевлаштуванні інвалідів.

При цьому, у ході судового розгляду даної справи позивачем не були спростовані твердження відповідача щодо факту створення у 2016 році вакансій для інвалідів.

Суд звертає увагу, що відповідно до Рекомендацій Президії Вищого адміністративного суду України від 14.04.2008 № 07.2-10/2, при розгляді даної категорії справ адміністративним судам потрібно встановлювати такі обставини: створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування; причини не працевлаштування роботодавцями інвалідів. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то адміністративним судам потрібно визнати незаконним застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць і відмовляти у задоволенні позову.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано суду доказів і не доведено у встановленому порядку, що на підприємстві відповідача не були створені робочі місця для інвалідів відповідно до необхідної кількості.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Однак, у даному випадку, позивачем не доведено суду правомірності нарахування відповідачу адміністративно-господарських санкцій та пені.

За таких обставин, суд вважає вимоги позивача не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки докази подані позивачем не підтверджують обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 10 липня 2017 р.