Справа № 815/687/17
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/687/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та Федусика А.Г.

при секретарі Кучмій І.В.

за участю апелянта ОСОБА_1,

представника апелянта ОСОБА_2,

представника вiдповiдача ОСОБА_3,

перекладача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2017 року ОСОБА_1 ОСОБА_5 звернулась до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 року №551-16 та зобовязання Державної міграційної служби України визнати громадянку ОСОБА_6 ОСОБА_1 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначалося, що у 2016 році позивач звернулась із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням Державної міграційної служби України позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач, посилаючись на інформацію по країні громадянського походження зазначила, що вона не бажає повертатись до своєї країни свого, у звязку з громадянською війною, яка там відбувається. За таких обставин, позивач зазначила, що рішення Державної міграційної служби України є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_1 ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У звязку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позову в повному обсязі.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 29.01.2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_5 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Також встановлено, що позивач вибула з країни громадянської належності 12.02.2013 року, легально на підставі паспортного документу та одноразової візи типу С. Окрім того, за сімейним станом позивачка одружена з 18.11.2012 року з громадянином України ОСОБА_7 ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, який за походженням афганець, документований паспортом громадянина України серії КМ 838802, виданий 30.04.2013 року. Позивачка має сина ОСОБА_9 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився на території України та документований свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 467431, дитина має підтверджене громадянство України. Щодо причин виїзду з ОСОБА_6 та звернення за міжнародним захистом позивачка повідомила, що після укладання шлюбних відносин 18.11.2012 року на сімейній нараді позивачкою було прийнято рішення переїхати разом із чоловіком на постійне місце проживання до України у м. Одеса. Після потрапляння на територію нашої країни, за словами позивачки її чоловік передав необхідні документи сторонній особі для оформлення дозволу на імміграцію в Україні, але будь яких документів оформлено не було. З 18.02.2013 року до моменту звернення за міжнародним захистом - 29.01.2016 року позивачка перебувала в Україні нелегально.

Щодо причин неможливості добровільного повернення до ОСОБА_6 позивачка зазначила про бажання перебувати поряд із чоловіком на території України.

Мотивом звернення за наданням міжнародного захисту зі слів позивачки є воззєднання з чоловіком та проживання з ним на легальних підставах. Будь-яких елементів дискримінації або переслідування на території ОСОБА_6 не спостерігається за матеріалами заяви від 29.01.2016 року, анкети та протоколів співбесід (а.с. 64-66, 72-77,89-93, 96-99, 103-105).

За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМСУ в Одеській області складено висновок по відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.10.2016р., яким встановлено відсутність стосовно заявниці умов, передбачених п.п. 1, 13 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (а.с. 51- 58).

В обґрунтування вищевказаного висновку органом міграційної служби зазначено, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявниці можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявниці додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів, які б підтверджували, що заявниця, проживаючи на території ОСОБА_6 в м. Джелалабад, зазнавала утисків, переслідувань, фізичного насильства, насильницького викрадення, тортур.

Рішенням Державної міграційної служби України від 27.10.2016 року №551-16 Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 50).

Відмовляючи в задоволенні вимог позивача, суд зазначив, що висновок, який став підставою для прийняття рішення що оскаржує позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Судова колегія погоджується з такими висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду №1 від 25.06.2009 р. вказано наступне: Судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року і Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа - вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і ви яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на і території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Крім того, ОСОБА_10 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом не було надано до Державної міграційної служби України доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи, апелянтом також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто його.

Крім того з матеріалів справи встановлено, що позивач ні під час перебування на батьківщині, ні перебуваючи за її межами не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Також після проведених міграційною службою інтервю та анкетування у апелянта не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до ОСОБА_6 є власне небажання.

Надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Як вбачається з матеріалів справи, до управління міграційної служби позивачка звернулась не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації свого перебування на території України.

Поряд з цим, під час розгляду справи у суді як першої так і апеляційної інстанції жодних доказів, що свідчили б про переслідування позивача на Батьківщині надано не було. Окрім того, позивач не зазначає про загрозу в ОСОБА_6 особисто їй та не надав переконливих доказів щодо її особистого переслідування в разі повернення на Батьківщину.

З аналізу особової справи вбачається, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач не отримувала. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Суд вважає безпідставним посилання позивача на ситуацію в країні походження, оскільки в даному випадку судом не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з огляду на відсутність мінімальних стандартів для кваліфікації заявника як біженця або як особи, що потребує міжнародного захисту, судом оцінюється як обґрунтоване.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком органу міграційної служби, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відносно додаткової форми захисту апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Під час судового розгляду справи знайшли підтвердження висновки органу міграційної служби відносно відсутності підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Позивачем не доведено будь-якими доказами фактів переслідування та утисків на Батьківщині її особисто або членів її родини за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Судова колегія суду апеляційної інстанції вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з бажанням проживати зі своїм чоловіком. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант", у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 п.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість висновків суду першої інстанції про відмову позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обгрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апелянта викладені у апеляційній скарзі за змістом ідентичні наданим в адміністративному позові, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195,196,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31.05.2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 06.10.2017 року

Головуючий: суддя Л.Є. Зуєва

суддя О.А. Шевчук

суддя А.Г. Федусик