Справа № 212/6687/16-а(2-а/212/23/17)
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 жовтня 2017 рокусправа № 212/6687/16-а(2-а/212/23/17)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Сафронової С.В. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому

засіданні адміністративну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року у справі № 212/6687/16-а (2-а/212/23/17)

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

третя особа без самостійних вимог Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі по тексту - Відповідач), в якому просив:

визнати протиправним та незаконним рішення Відповідача про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст.. 12 Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 04.07.2002 року № 51-ІV;

зобов'язати Відповідача з 05 жовтня 2016 року призначити та розрахувати пенсію за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 04.07.2002 року № 51-ІV, та проводити виплати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2016 року відкрито провадження по справі № 212/6687/16-а (2-а/212/23/17).

В обґрунтування адміністративного позову зазначено, що Позивач має право на призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», так як згідно із статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року у справі № 212/6687/16-а (2-а/212/23/17) в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено (суддя - Ніколенко Д.М.).

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що Позивач не відповідає двом взаємопов'язаним умовам для призначення пенсії за вислугу років відповідно до чинної редакції статті 11 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей», а саме відсутні 25 років вислуги та не досягнення 45-річного віку на момент звільнення з військової служби.

Позивач - ОСОБА_1, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року у справі № 212/6687/16-а (2-а/212/23/17) та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що на час звільнення Позивача зі служби за сімейними обставинами визначеними приписами ст. 12 Закону № 2262-ХІІ, було передбачено право ОСОБА_1 на пенсію за вислугу років незалежно від підстав та часу звільнення після досягнення 45-річного віку, при цьому Закон № 3591-ІV від 04.04.2006 року звужує права Позивача, що є недопустимим у відповідності до ст. 22 Конституції України.

Третя особа без самостійних вимог - Головне управління Національної поліції у Дніпропетровській області, подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких просили залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, як законну та обґрунтовану. Зазначали, що у вислугу років включається трудовий стаж, наявний у співробітника до служби в органах внутрішніх справ. При цьому у період дії п. «б» ст. 12 Закону України № 2262-ХІІ ОСОБА_1 не мав усіх складових, які б давали йому право на призначення пенсії за вислугою років.

Відповідач, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку, свого представника для участі у її розгляді не направив.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представника Відповідача.

Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року у справі № 212/6687/16-а (2-а/212/23/17) та прийняти нову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник Третьої особи - Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області, у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити останню без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, як законну та обґрунтовану.

У судовому засіданні, заслухавши представників Позивача та Третьої особи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, з 18 листопада 1989 року до 26 листопада 1991 року ОСОБА_1 проходив службу в Збройних силах, СБ, військах і органах МВС, з 26 лютого 1993 року до 05 липня 2004 року проходив службу в органах внутрішніх справ України (а.с.89-92).

05 липня 2004 року ОСОБА_1, згідно наказу УМВС України в Дніпропетровській області № 131 о/с, звільнений з органів внутрішніх справ у Запас Збройних сил.

05 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з питанням про призначення йому пенсії, як працівнику органів внутрішніх справ, у зв'язку із внесенням змін до п. «б» статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ і деяких інших осіб", прийнятого Верховною Радою України 04 липня 2002 року (а.с.11).

Згідно листа № 1431-16 від 21 жовтня 2016 року за підписом заступника начальника Головного управління пенсійного фонду України Корнійчука Н.І., ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, оскільки обов'язковою умовою для її призначення є умова досягнення ним на день звільнення зі служби 45-річного віку (а.с.15-16).

Визнання протиправним рішення Відповідача про відмову в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 04.07.2002 року № 51-ІV та зобов'язання здійснити нарахування та виплату пенсії за вислугу років і було предметом судового розгляду.

Надаючи правову оцінку діям суб'єкта владних повноважень, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII (в редакції станом на час звільнення Позивача зі служби, а саме 05 липня 2004 року) право на пенсію за вислугу років мають: особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України від 04.04.2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», що набрав чинності 29.04.2006 року, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Згідно з пунктом 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей» від 15.06.2004 року № 1763-IV (у редакції на час звільнення Позивача зі служби) військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв'язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення. Статтею 3 цього ж Закону дію вказаної норми поширено на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України після 1 січня 2004 року.

Пунктом 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільнилися з військової служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 8 липня 2011 року № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року) передбачено, що військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв'язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 20 календарних років пенсія обчислюється у розмірі 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.

Таким чином, законодавцем відповідно до Закону від 04.04.2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» було змінено підставу набуття особою права на вислугу років за відповідним законом та пов'язане останнє із набуттям саме на час звільнення 45-річного віку, в той час, як попередня редакція закону не містила відповідної прив'язки.

Так, Верховний Суд України у постановах від 06 лютого 2012 року (справа № 21-322а11) та від 01 липня 2014 року (справа № 21-244а14), вирішуючи питання про застосування Закону № 1763-IV у часі, виходив із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (Рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002)).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення № 5-рп/2002).

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, положень пункту 11 ст. 1 Закону № 1763-IV, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

При цьому складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005).

Таким чином, оскільки право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв'язку з реформуванням ЗСУ, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV, чинного на момент звільнення ОСОБА_3, то зазначена норма зберігає юридичну силу як для Позивача, так і для Відповідача.

Станом на момент звернення за призначенням пенсії заявнику виповнилося 45 років, що в сукупності з відповідною вислугою років сформувало підстави для призначення пенсії.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 6 лютого 2012 року (справа № 21-322а11), від 01 липня 2014 року (справа № 21-244а14, від 10 лютого 2015 року (справа № 21-630а14).

З приводу посилань Третьої особи на те, що приписами постанови КМУ від 17.07.1992 року № 393 не передбачено порядок включення для призначення пенсії за вислугу років трудового стажу після звільнення з органів внутрішніх справ, колегія суддів вважає останні безпідставними та необґрунтованими, оскільки приписи п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII не пов'язують час набуття трудового стажу у розмірі 25 років саме до звільнення з органів внутрішніх справ.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи були порушені норми матеріального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, і тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а постанова Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року у справі № 212/6687/16-а (2-а/212/23/17) - скасуванню із прийняттям нової про задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 94, ч. 3 ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року у справі № 212/6687/16-а (2-а/212/23/17) - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оформлену листом № 1431-16 від 21.10.2016 року, в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст. 12 Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 04.07.2002 року № 51-ІV.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 05 жовтня 2016 року вчинити дії по призначенню ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992 року «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції Закону від 04.07.2002 року № 51-ІV, та проводити виплати.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору за подання адміністративного позову та апеляційної скарги у розмірі 2315 грн. (дві тисячі триста п'ятнадцять гривень) 04 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу - з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено - 09 жовтня 2017 р.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов