Справа № 2а-1519/296/11
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2013-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2013 р.Справа № 2а-1519/296/11

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Дрішлюк Андрій Ігорович

Одеський апеляційний адміністративний суд, у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1,
судді ОСОБА_2, ОСОБА_3,
розглянувши в порядку письмового провадження, в м.Одесі, апеляційні скарги ОСОБА_4 на ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2011 року та на постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2011 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2011 року позовні вимоги за період до 03.04.2008 року залишено без розгляду, у звязку з пропуском строку звернення до суду.

Постановою Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2011 року відмовлено у задоволені позову про зобовязання пенсійний орган здійснити перерахунок та виплатити щомісячне підвищення до пенсії, як інваліду війни 2-ї групи з 04.04.2008 року.

Позивач в апеляційних скаргах, зазначає, що судом першої інстанції порушено процесуальні норми права, вважає поважними причини пропуску ним процесуального строку, просить скасувати оскаржувану ухвалу та постанову суду, прийняти нове рішення, яким поновити пропущений строк звернення до суду і задовольнити позов у повному обсязі.

Судова колегія вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали та постанови суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є інвалідом війни 2-ї групи, що підтверджено відповідним посвідченням.

Відповідно до ст.13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та ст.15 Закону України Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших служб (в редакції до 01.01.2006 року) позивач мав право на отримання підвищення до пенсії, у розмірі 350% мінімальної пенсії за віком (для інвалідів 2-групи).

Відповідно до вимог ч.4 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст.15 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) - пенсії за вислугу років інвалідам ІІ групи підвищуються на 350 процентів мінімальної пенсії за віком.

Вихідним критерієм розрахунку підвищення до пенсії за вислугу років є мінімальна пенсія за віком, розмір якої згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що при визначенні розміру спірної надбавки не підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України, адже виходячи з загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вона істотно звужує обсяг встановлених законом прав та суперечить положенням Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».

Оскільки чинним законодавством не встановлено іншого мінімального розміру пенсії за віком ніж передбачено ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідачем при здійсненні розрахунку розміру надбавки мав застосовуватися саме цей розмір.

При цьому положення ч.3 ст.28 даного Закону не є перешкодою для застосування зазначеної величини для розрахунку інших, пов'язаних з нею, пенсій чи доплат, оскільки іншими нормативними актами розмір мінімальної пенсії за віком не встановлений.

Виходячи з загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при розрахунку підвищення інваліду ІІ групи застосуванню підлягав розмір мінімальної пенсії за віком, визначений відповідно до положень ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Разом з тим Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 року, внесено зміни до ч.4 ст.13 цього закону та викладено її в такій редакції: «інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність». Закон набрав чинності з 01 січня 2006 року.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості вимог позивача за період з 01.01.2006 року, оскільки з цього часу набули законної сили зміни до відповідного закону, а тому пенсійним органом правомірно зроблено перерахунок пенсії, у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Такої правової позиції додержується й Вищий адміністративний суд України у своїх рішеннях по справі №К/9991/43250/11 від 06.12.2012 року та №К-26235/09-С від 12.12.2012 року.

Згідно ст. 99 КАС України (в редакції на момент подання позову) - для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 КАС України (в редакції на момент винесення оскаржуваної ухвали) - пропущення строку звернення до суду є підставою для залишення адміністративного позову без розгляду.

Позивач звернувся до суду з позовом 07.05.2009 року, та враховуючи положення ст.99 КАС України, ним порушено річний строк для звернення до суду за захистом порушених прав за 2000-2006 роки.

За таких підстав судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду без поважних причин та не поставлено питання про його поновлення це є підставою для залишення частини позову без розгляду.

Посилання апелянта на те, що про порушення своїх він дізнався лише у 2009 році є безпідставними, оскільки вказана доплата до пенсії є щомісячною, а позивач не був позбавлений можливості звернутись до пенсійного органу із відповідною заявою про встановлення складових своєї пенсії.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2011 року та постанову Малиновського районного суду м.Одеси від 29 листопада 2011 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів, після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3