Справа № 826/18916/16
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Лічевецького І.О. Твердохліб В.А. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві до ОСОБА_5 про стягнення податкової заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державна податкова інспекція у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просив стягнути з відповідача податкову заборгованість в сумі 22 916,67 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 до Державного бюджету України податковий борг у розмірі 22 916,67 грн.

Не погодившись з постановою суду, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 10.06.2015р. № 3972-17, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 є власником транспортного засобу, що є об'єктом оподаткування, в розумінні пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України.

За відповідачем рахується податковий борг з транспортного податку фізичних осіб в сумі 22 916,67 грн., який виник на підставі податкового повідомлення-рішення від 10.06.2015р. № 3972-17 в сумі 22 916,67 грн.

Заборгованість відповідача у вказаній сумі підтверджується розрахунком податкової заборгованості та інтегрованою карткою транспортного податку відповідача.

У зв'язку з наявністю у відповідача узгодженого грошового зобов'язання не сплаченого у встановлений законодавством строк, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України визначено, що платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 57.3 ст. 57 Податкового кодексу України передбачено, що у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2015 року позивачем винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 3972-17, яким ОСОБА_5 визначено суму податкового зобов'язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» всього в сумі 22 916,67 грн. та надіслано на адресу відповідача (АДРЕСА_1, 01135). Однак, було повернуте з відмітками поштового відправлення «у зв'язку із закінченням строку зберігання».

Відповідно до п. 56.18 ст. 56 Податкового кодексу України, з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не оскаржено податкове повідомлення-рішення у судовому порядку та самостійно не погашено суму заборгованості на час звернення позивача до суду з даним позовом, відтак податкове зобов'язання, визначене податковим повідомленням-рішенням форми «Ф» № 3972-17 від 10.06.2015р., є узгодженим.

Відповідно до п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Так, позивачем виставлено відповідачу податкову вимогу форми «Ф» № 3251-16 від 01.03.2016р. на загальну суму 22 916,67 грн.

Вказана вимога надіслана відповідачу за адресою: АДРЕСА_1, 01135 та повернута з відмітками поштового відправлення «у зв'язку із закінченням строку зберігання».

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що приписами частини першої статті 11 КАС України визначено принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини четвертої статті 11 КАС України, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів у справі.

Частиною третьою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Вказані вимоги чинного законодавства зобов'язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин, з метою з'ясування об'єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника податків негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту. При цьому, з урахуванням вимог чинного процесуального законодавства, суди повинні перевірити відповідність рішення контролюючого органу вимогам, зокрема, принципу обґрунтованості, справедливості та співрозмірності заподіяної платником шкоди державним інтересам та настання відповідальності останнього за такі дії.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з урахуванням завдань та принципів адміністративного судочинства, необхідно встановити правомірність нарахованого податкового боргу відповідачу, який підлягає стягненню за вимогами позивача.

Згідно з підпунктом 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Об'єктом оподаткування, відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України, є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Згідно п. 10.1 та п. 10.2 ст. 10 Податкового кодексу України, до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

За змістом пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

За правилами пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Рішенням Київської міської ради від 28.01.2015р. № 58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року № 242/5629» (було опубліковане у газеті «Хрещатик» 06.03.2015р.) установлений транспортний податок та затверджене Положення про транспортний податок, яке містить норми, аналогічні тим, що викладені в Податковому кодексі України.

При цьому, відповідно до п. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Враховуючи те, що рішення Київської міської ради про встановлення транспортного податку від 28.01.2015р. прийнято до 15 липня 2015 року, підстави для сплати транспортного податку у 2015 році - відсутні, оскільки наступний бюджетний рік починається з 01.01.2016р.

Аналогічні висновки підтверджуються і судовою практикою, зокрема, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 грудня 2015 року (справа № К/800/34757/15).

У зв'язку з наведеними обставинами, колегія суддів не приймає доводи позивача щодо відсутності повноважень у суду першої інстанції надавати оцінку податковому повідомленню-рішенню.

Отже, позивач дійшов помилкового висновку про те, що вказаний транспортний засіб є об'єктом оподаткування транспортним податком у 2015 році, а відповідач - платником такого податку, відповідно до ст. 267 Податкового кодексу України, що свідчить про безпідставність винесення податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № 3972-17 від 10.06.2015р. та в подальшому формування податкової вимоги форми «Ф» № 3251-16 від 01.03.2016р. на загальну суму 22 916,67 грн.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки обов'язком позивача є здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування і сплати податків та зборів, виконанням платниками податків податкових обов'язків, а під час розгляду справи колегією суддів встановлено безпідставність винесення податкового повідомлення-рішення форми «Ф» № 3972-17 від 10.06.2015р., яке слугувало підставою для формування податкової вимоги форми «Ф» № 3251-16 від 01.03.2016р., та в подальшому виникнення податкового боргу у відповідача, відтак підстави для задоволення вимог даного позову - відсутні.

Водночас, вимога апелянта щодо визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 10.06.2015р. № 3972-17 є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки така вимога не була предметом спору в даній справі.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві, а тому постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі частково спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Лічевецький І.О. Твердохліб В.А.

Повний текст постанови виготовлено 06.10.2017 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Твердохліб В.А.

Лічевецький І.О.