Справа № 817/1216/17
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 жовтня 2017 р.Р і в н е 817/1216/17
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Левченко Т.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2,

відповідача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до ОСОБА_4 Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
про визнання дій та рішень протиправними
В С Т АН О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання дій та рішення по примусовому виконанню рішення №1270/12 від 18.07.2013 Європейського суду з прав людини щодо невиконання рішення національного суду протиправними; скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 13.07.2017 про закінчення виконавчого провадження ВП №39414751.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у постанові старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_6 від 16.08.2013 про відкриття виконавчого провадження ВП №39414751 по примусовому виконанню рішення №1270/12, виданого 18.07.2013 Європейським судом з прав людини у справі "Москаленко та інші проти України" зазначено, що протягом трьох місяців держава - відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними та сплатити 2000 євро кожному заявнику або його спадкоємцю, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Однак, стверджував, що рішення національного суду про виплату йому пенсії у розмірі, визначеному статтями 50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, не виконується у повному обсязі. При цьому позивач стверджував, що покликання відповідача у спірній постанові на рішення Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України" є безпідставним, оскільки, як переконаний позивач, Європейський суд з прав людини визнав заяву Великоди неприйнятною і повністю необґрунтованою, в той час як заяву позивача задовольнив. З урахуванням викладеного, позивач стверджував, що постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 13.07.2017 про закінчення виконавчого провадження ВП №39414751 підлягає скасуванню, а дії відповідача щодо невиконання рішення національного суду просить визнати протиправними.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, додатково зазначивши, що спору в частині виплати компенсації відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі "Москаленко та інші проти України" від 18.07.2013 у сумі 2000 євро немає, оскільки сума компенсації виплачена разом із процентами. Однак є спір в частині виконання рішення національного суду. При цьому представник позивача підкреслила, що підставою для закінчення виконавчого провадження щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини по справі "Москаленко та інші проти України" щодо стягувача ОСОБА_1 не може бути інша справа, яка розглядалась Європейським судом "Великода проти України", заяву якої цей суд визнав неприйнятною, в той час коли заяву позивача він визнав не тільки прийнятною, але і задовольнив. Тому, представник позивача стверджувала, що спірна постанова державного виконавця є незаконною та передчасною, а відтак просила суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України позов не визнав, подав письмове заперечення (а.с.68-70). Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що державним виконавцем підставно було закінчено виконавче провадження щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 в частині стягувача ОСОБА_1, зазначивши про отримання у ході виконавчого провадження платіжних доручень на підтвердження сплати позивачу 21608,28грн. компенсації відповідно до рішення Європейського суду (еквівалент 2000 євро), 75,48грн. суми пені за затримку їх виплати. Пенсійний фонд України листом від 23.06.2017 №19996/06-40 повідомлено, що ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 01.05.2010 по 30.04.2011 в сумі 41507,17грн., яка фактично була виплачена у травні 2011 року. В подальшому у період до 01.11.2011 пенсія ОСОБА_1 виплачувалась у розмірі, встановленому судовим рішенням. Вказала на існуванні рішення у справі "Великода проти України", в якому Європейським судом, як міжнародною судовою установою, зазначено, що "подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, у законодавство, яке регулювало пенсійні витрати заявниці, було внесено зміни", а тому відповідне судове рішення (рішення національного суду) не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому. При цьому представник відповідача окремо зазначила, що фінансування та виплата сум державних соціальних пільг та інших виплат залежать від фінансових можливостей та економічного становища у державі. З таких підстав просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив наступне.

Постановою Рівненського міського суду від 23.03.2011 року задоволено частково позов ОСОБА_1, а саме: зобовязано Управління Пенсійного фонду України у місті Рівному зробити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 пенсію в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з 1 травня 2010 року (а.с.44).

Рішенням Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 (заява №1270/12 та 249 інших заяв) у справі "Москаленко та інші проти України" оголошено прийнятними скарги заявників, наведених у Додатку 3 (у тому числі щодо ОСОБА_1), за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг, а решту скарг у заявах неприйнятними. Крім цього постановлено, що у справах, наведених у Додатку 3 (у якому є позивач):

- було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції;

- було порушення статті 13 Конвенції;

- (a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

- (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Так, ОСОБА_1 зазначений в переліку Додатку 3 до рішення Суду за порядковим номером 201 (прийняті заяви).

За заявою про примусове виконання від 15.08.2013 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_6 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.08.2013 ВП №39414751 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12 на користь стягувача ОСОБА_1 (а.с.42).

Даною постановою, окрім визначення основного предмета зобовязання, постановлено боржнику: держава, добровільно виконати рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12 у строк, встановлений Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Відповідно до платіжного доручення Міністерства юстиції України від 07.11.2013 №4540 на рахунок позивача здійснено перерахування коштів у розмірі 21608,28грн. (призначення платежу: гривневий еквівалент 2000 євро на 07.11.2013, Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12) (а.с.38).

Платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 01.07.2014 №1909 позивачу перераховано пеню у розмірі 75,48грн. за несвоєчасне виконання рішення щодо стягнення суми відшкодування у розмірі 2000 євро (а.с.38).

Відповідно до листа Головного територіального управління юстиції у Рівненській області №15-2-118/16/3.1 від 09.02.2015 (а.с.54), управлінням Пенсійного фонду України в м. Рівне позивачу перераховано суму пенсії за період з 01.05.2010 по 30.04.2011 у розмірі 41507,17грн. (а.с.58, 59). Вказані кошти були сплачені позивачу в травні 2011 року.

З матеріалів справи встановлено, що у вимозі старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 №10/23 від 10.05.2017 зазначено, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 "Москаленко та інші проти України", одним із заявників по якому є ОСОБА_1, необхідно виконати рішення національного суду, а саме постанову Рівненського міського суду від 23.03.2011 у справі №2а-2001/11 (а.с.63).

Пенсійний фонд України листом від 23.06.2017 №19996/06-40 повідомило, що на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23.03.2011 у справі №2а-2001/11, управлінням Фонду ОСОБА_1 проведено перерахунок пенсії відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 01.05.2010 по 30.04.2011 в сумі 41507,17 грн., яка була фактично виплачена у травні 2011 року. В подальшому у період до 01.11.2011 пенсія ОСОБА_1 виплачувалась у розмірі встановленому судовим рішенням (а.с.64).

У вказаному листі Пенсійний фонд України у відповідності до п.9 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" просило закінчити виконавче провадження, відкрите на виконання рішення європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12 у справі "Москаленко та інші проти України" стосовно ОСОБА_1 щодо виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23.03.2011 у справі №2а-2001/11, у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі.

13.07.2016 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №39414751 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12 (а.с.66).

Як зазначено у вказаній постанові про закінчення виконавчого провадження, рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 07.11.2013 №4540 у розмірі 21608,28 грн. (еквівалент 2000 євро), платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 01.07.2014 №1909 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення суду у розмірі 75,48грн. Відповідно до інформації наданої Пенсійним фондом України листом від 23.06.2017 №19996/06-40 рішення національного суду виконано.

Поряд з цим, у оспорюваній постанові про закінчення виконавчого провадження міститься покликання на лист ОСОБА_7 уповноваженого у справах Європейского суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1, яким повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі "Великода проти України", у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України було зобовязано здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Європейський суд дійшов висновку, "що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обовязок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року і таким чином для скарги немає підстав". Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.13 Віденської конвенції про право міжнародних договорів для цілей тлумачення договору поряд з контекстом термінів договору враховується зокрема, наступна практика застосування договору. Відповідно до п.1 ст.32 Конвенції на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї поширюється юрисдикція Європейського суду. При цьому, Європейський суд з прав людини "неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, що повинен тлумачитися "з огляду на умови сьогодення" (рішення від 25.04.1978 у справі "Тайрер проти Сполученого Королівства" (:Tyrer V.the United Kingdom), п.31, Series A №26; рішення від 07.11.2013 у справі "Пічкур проти України" (Pichkur v. Ukraine), заява №10441/06, п.53). У рішенні у справі "Великода проти України" викладена нова позиція Європейського суду щодо таких скарг, яка підлягає застосуванню як частина національного законодавства.

Враховуючи викладене, державний виконавець постановив закінчити виконавче провадження ВП №39414751 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 "Москаленко та інші проти України" в частині його виконання на користь стягувача ОСОБА_1 (№201 Додатку 3 до вказаного рішення ЄСПЛ).

Натомість, позивач зазначає, що рішення національного суду про виплату йому пенсії у розмірі, визначеному статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", відповідачем не виконано у повному обсязі, адже виплачена сума пенсії нарахована лише за певний період, в той час як постановою Рівненського міського суду зобовязано Управління Пенсійного фонду у м.Рівне зробити перерахунок та виплатити позивачеві пенсію в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з 1 травня 2010 року, при цьому, як стверджував позивач, не зазначено кінцевої дати нарахування пенсії позивача у відповідному розмірі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Порядок виконання рішення Європейського суду, що набуло статусу остаточного, визначається Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами.

Зі змісту оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження від 13.07.2017 встановлено, що вона винесена на підставі п.9 ч.1 ст.39 та ст.40 Закону України "Про виконавче провадження".

На момент винесення спірної постанови про закінчення виконавчого провадження від 13.07.2017 чинний Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).

За приписами п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч.1 ст.40 Закону №1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у звязку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У даному випадку, ст.39 Закону №1404-VIII визначає вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, а норми ст.40 регулюють питання наслідків завершення виконавчого провадження.

Оспорювана постанова містить посилання на те, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом, а саме: грошові кошти перераховані стягувачу (позивачу) та сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення.

Крім того, як вже йшлося, дана постанова містить посилання на додаткову підставу закінчення виконавчого провадження: "ОСОБА_7 уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 03.10.2014 №43500-0-61-14/12.0.1 повідомлено, що Європейський суд у своїй ухвалі у справі "Великода проти України", у якій заявниця скаржилась на невиконання рішення, яким управління Пенсійного фонду України було зобовязано здійснити перерахунок та виплачувати пенсію з 01.12.2008, визнав заяву неприйнятною як повністю необґрунтовану. Європейський суд дійшов висновку, "що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обовязок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року і таким чином для скарги немає підстав".

Тобто, обґрунтовуючи свою правову позицію щодо наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідач посилався на дві обставини: фактичне виконання рішення національного суду та висновки Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України".

Щодо такої підстави для закінчення виконавчого провадження, як наявність правових висновків Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України", суд зазначає, що вичерпний імперативний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження, наведений у ст.39 Закону №1404-VIII, не передбачає можливості розширеного або ж субєктивного тлумачення державним виконавцем таких норм. Натомість, висновки рішення Європейського суду з прав людини по справі "Великода проти України", яке відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV (далі Закон №3477-IV) є джерелом права, можуть бути застосовані при вирішенні спору по суті щодо правовідносин, які є аналогічними за своє суттю з описаними у такому рішенні, та стосуються визначення порушення певної статті Конвенції. Тобто, наявність рішення Європейського суду з прав людини за іншою справою, де містяться відповідні правові висновки та узагальнення, саме по собі не може являтись підставою для закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до абз.9 ч.1 ст.1 Закону №3477-IV виконання рішення Європейського суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно з ст.10 Закону №3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Щодо наявності фактичного виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати пенсії, суд зазначає, що рішення не виконано у повному обсязі, та враховує наступне.

23.07.2011 набрала чинності постанова КМУ від 06.07.2011 №745 "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету", якою встановлено розміри державної та додаткової пенсії. Рішення судів, якими зобов'язано органи ПФУ здійснити перерахунок та виплату пенсії, виконуються сторонами в межах покладених зобов'язань, а саме: нарахування на виконання судового рішення продовжуються до внесення змін у законодавство, яким керувався суд при винесенні рішення.

Однак суд звертає увагу, що Законом України від 14.06.2011 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" були внесені зміни, згідно з якими у 2011 році норми і положення статей, зокрема, 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Так, 6 липня 2011 року своєю постановою №745 Кабінет Міністрів України встановив зазначені суми. Ця постанова була чинною у період з 23 липня 2011 року до 1 січня 2012 року. 23 листопада 2011 року Кабінет Міністрів України виніс з цього ж питання ще одну постанову №1210. Суму мінімальної пенсії на період з 1 грудня 2008 року до 1 листопада 2011 року було підвищено з 498 грн. до 784 грн.

Проте, у даному випадку перерахунок та виплата позивачу пенсії не припинились 01.11.2011 року, а також здійснювались і в червні в липні 2011 року, тобто ще до внесення у законодавство відповідних змін.

Відповідно до ст.1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.8 ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Частиною 1 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобовязаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Водночас, порядок виконання рішення за яким боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення передбачений ст.63 Закону №1404-VIII.

Варто також зазначити, що Закону №1404-VIII, передбачає застосування заходів примусового виконання рішення до боржника у випадку невиконання ним рішення суду без поважних причин.

Норми аналогічного містились у Законі України "Про виконавче провадження" в редакції Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV, який був чинний на момент відкриття виконавчого провадження та здійснення виконавчих дій.

Суд зазначає, що припинення виплати пенсії в подальшому, вже після закінчення виконавчого провадження, не узгоджується з фактом повного виконання рішення національного суду.

Європейським судом з прав людини було надано правову оцінку факту припинення виплати пенсії з липня та листопада 2011 року.

Так, цей Суд вже зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (див. рішення у справах "Аррас та інші проти Італії" (Arras and Others v. Italy), заява № 17972/07, п. 42, від 14 лютого 2012 року, та "Сухобоков проти Росії" (Sukhobokov v. Russia), заява № 75470/01, п. 26, від 13 квітня 2006 року). Суд констатує, що подальша дія національного судового рішення закінчується, коли у законодавство, яке регулює пенсійні виплати особи внесено зміни. Відповідно, обовязок Уряду забезпечити виконання рішення закінчується коли змінене законодавство було застосовано до пенсії особи.

Також, рішенням №1-42/2011 Конституційного Суду України від 26.12.2011 надано правову оцінку відповідності Конституції України (конституційності) певних положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

Так, у відповідних витягах з цього рішення зазначається таке:

"Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у Рішенні від 19 червня 2001 року №9-рп/2001 у справі щодо стажу наукової роботи, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, враховує також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист."

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював власну позицію, що відсутність бюджетних коштів (їх розподіл) не можуть бути виправданням (підставою) для невиконання судових рішень (справи: "Войтенко проти України", "Кечко проти України", "Півень проти України", "ОСОБА_8 проти України" зокрема).

Враховуючи взяті державою Україна зобовязання щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України, відповідно до ст.10 Закону №3477-IV, для виконання рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 у справі "Москаленко та інші проти України" в частині виконання рішення щодо заявника ОСОБА_1 (Додаток 3 №201), яким зобовязано державу Україна виконати рішення національного суду, яким є постанова Рівненського міського суду 23.11.2011, суд вважає неправомірним невиконання цього рішення в частині ненарахування та невиплати позивачу доплати до пенсії за період з 01.05.2010 по 30.04.2011.

Разом з тим, за практикою Європейського суду з прав людини цим Судом було встановлено, що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію (див. рішення від 11 червня 2013 року у справі Цибулько та інші проти України (Tsibulko and Others v. Ukraine) [Комітет], заява № 65656/11, пункт 14).

Більше того, за усталеною практикою Європейського суду нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання (див. рішення від 29 червня 2004 року у справі Войтенко проти України (Voytenko v. Ukraine) заява №18966/02, пункт 55).

Відповідачем не надано суду доказів того, що до 01.11.2011 позивачу виплачувалась пенсія з урахування рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 у справі №1270/12. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено, що виплати позивачу належного розміру пенсії були припинені в травні 2011 року, тобто до 01.11.2011, а також позивачу залишається ненарахована та невиплачена сума доплати до пенсії за період з 01.05.2010 по 30.04.2011.

Суд зазначає, що факт сплати позивачу коштів (компенсації у розмірі 2000 євро), зазначених в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12, та перерахованої пенсії у сумі 41507,17грн. та суми пені у розмірі 75,48грн., є доведеним, однак не є підтвердженням виконання рішення національного суду в частині перерахунку та виплати позивачу належного розміру пенсії у повному обсязі, до моменту внесення змін у пенсійне законодавство.

За таких обставин, рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 №1270/12 не є виконаним у повному обсязі, оскільки не виконано у повному обсязі рішення національного суду, а саме постанова Рівненського міського суду від 23.03.2011. Відтак спірна постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 13.07.2017 про закінчення виконавчого провадження ВП №39414751 по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 виданого 18.07.2013, в частині виконання рішення національного суду, є передчасною, а тому підлягає скасуванню.

З матеріалів виконавчого провадження встановлено, що ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України протягом тривалого часу не здійснював дії по виконанню рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013. Так, в матеріалах виконавчого провадження наявна вимога державного виконавця від 31.08.2015, яка надсилалась до Пенсійного фонду України з вимогою виконати рішення Європейського суду з прав людини №1270/12 виданого 18.07.2013. Наступна вимога була надіслана аж 10.05.2017. Таким чином, протягом тривалого часу (більше року) не вчинялися дії спрямовані на виконання вищевказаного рішення.

Крім того, державним виконавцем закінчено виконавче провадження без перевірки виконання боржником рішення суду.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на Україну, неодноразово звертав увагу, на наявність численних аналогічних порушень Конвенції у звязку з невиконанням або надмірною тривалістю виконання в Україні остаточних рішень національних судів про відшкодування та у звязку з відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту щодо таких порушень, були винесенні численні рішення в подібних справах проти України.

Тривале невиконання судових рішень в цілому на території України призвело до ухвалення пілотного рішення у справі ОСОБА_8 проти України (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Де ЄСПЛ зазначив, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 вказаного рішення від 15 жовтня 2009 року Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади. Предметним в даній ситуації є також рішення по справі Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, де у п. 40 ЄСПЛ зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.

Крім того, як зазначає Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 26.12.2003 року №4 Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження вказав, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобовязує усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Враховуючи викладене судом, встановлена бездіяльність ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Європейського Суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 в частині невиконання рішення національного суду в межах виконавчого провадження ВП №39414751.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України).

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору то підстави для застосування ч.1 ст.94 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невиконання рішення Європейського Суду з прав людини №1270/12 від 18.07.2013 в частині невиконання рішення національного суду в межах виконавчого провадження ВП №39414751.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень ОСОБА_4 державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 13.07.2017 ВП №39414751 про закінчення виконавчого провадження.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.