Справа № 591/1474/17
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 р.Справа № 591/1474/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Григорова А.М. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 20.06.2017р. по справі № 591/1474/17

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради

про зобовязання вчинити дії, розглянути звернення про призначення державної допомоги при народженні дитини,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради , в якому просить зобовязати Департамент соціального захисту населення СМР повторно розглянути звернення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про призначення державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2, із урахуванням поважності причин пропуску строку звернення за призначенням такої допомоги.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 20 червня 2017 року зобовязано Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради розглянути звернення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про призначення державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради, не погодившись з постановою суду першої інстанції , подав апеляційну скаргу , вважає , що позивач з питання призначення допомоги при народженні дитини відповідно до вищезазначеного законом порядку не зверталась, а відповідь департаменту від 25.01.2017 № М-44/12.02-38 не засвідчує факт розгляду питання щодо призначення допомоги при народженні дитини позивачці, а лише відображає розяснення вимог чинного законодавства. Зауважує, що закон не встановлює право суду або іншого субєкта вирішувати питання щодо поновлення строків звернення за призначенням допомоги при народженні дитини та не передбачає жодних виключень, що відображено в постанові Донецького апеляційного адміністративного суду та в ухвалі ВАС України. Просить суд апеляційної інстанції постанову Зарічного районного суду м. Суми від 20.06.2017 по справі № 591/1474/17 провадження №2-а/591/322/17 скасувати, постановити рішення яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України та ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що згідно із копією паспорта громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3, з 22.01.2013 була зареєстрована за адресою: Донецька обл.., АДРЕСА_1 .

22 травня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис № 224 і що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-НО № 209222, виданого 22 травня 2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 06 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_5 народився 12 жовтня 2009 року , про що складено відповідний актовий запис № 949, і батьком якого записаний ОСОБА_3 , а матір'ю ОСОБА_4.

Як вбачається з довідки Вольнянської ЦРКБ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4, знаходився на стаціонарному лікуванні з 22.12.2014 р. до 02.01.2015 року .

Згідно з копією довідки № НОМЕР_1 від 29.12.2014 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3, яка постійно проживала за адресою: м.Горлівка, Дон. об.. АДРЕСА_2 , перемістилася в грудні 2014 р. разом зі своїм сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з тимчасово окупованої території в Антонівка, 70040, вул. Гагаріна, б.21 .

11.01.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Департаменту соціального захисту населення СМР з зверненням про надання їй інформації щодо виплати грошової допомоги при народженні , підстав для її отримання, тобто , фактично про надання їй грошової допомоги при народженні її дитини ОСОБА_2 .

25 січня 2017 року Департаментом соціального захисту населення Сумської міської ради в повідомленні № М-44/12.02-38 зазначено, що її звернення на Урядову «гарячу » лінію з питання призначення допомоги при народженні дитини розглянуто, підстави для призначення допомоги при народженні дитини відсутні, допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що позивач з об'єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з даною заявою протягом дванадцяти місяців з часу народження дитини, тому має право на розгляд свого звернення про призначення допомоги при народженні дитини уповноваженим органом праці та соціального захисту населення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно з ст. 46 Конституції України норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В пункті 1 статі 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-ХІ1 від 27.02.1991 p., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Аналогічні зобов'язання України передбачені і у основних міжнародно-правових актах. Стаття 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права від 16 грудня 1966 року (ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року) визначає право кожної людини на соціальне забезпечення, а ст. 10 цього ж Пакту декларує визнання Державами-учасницями, що сім'ї, яка є природним і основним осередком суспільства, повинні надаватися по можливості якнайширша охорона і допомога, особливо при її утворенні і поки на її відповідальності лежить турбота про несамостійних дітей та їх виховання.

Відповідно до ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про охорону дитинства" з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та іншими законами України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (ч.2 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб").

Відповідно до ч.1 ст.1 Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Пунктом 2 частини першої статті 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» передбачено види державних допомог сім'ям з дітьми, в тому числі допомога при народженні дитини. ОСОБА_6 допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина перша статті 5, частина перша статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дитини.

Згідно з ст.10 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до п.11 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» (далі Порядок) визначено, що для призначення одноразової допомоги при народженні дитини органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подаються такі документи: заява одного з батьків, копія свідоцтва про народження дитини, довідка, видана державним органом реєстрації актів цивільного стану для призначення одноразової допомоги при народженні дитини.

Згідно п.12 Порядку передбачено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

З матеріалів справи не вбачається чи було прийнято до розгляду письмову заяву ОСОБА_1 про призначення та виплату соціальної допомоги при народженні дитини, коли було прийнято таку заяву (точна дата) та чи було ОСОБА_1 додано до такої заяви усі документи, які необхідні для призначення та виплати соціальної допомоги при народженні дитини, проте з пояснень позивача судом було встановлено, що позивачем дійсно пропущений вищезазначений строк звернення за призначенням допомоги при народженні дитини.

Однак, на думку суду слід врахувати також те, що позивач з об'єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з даною заявою протягом дванадцяти місяців з часу народження дитини, тобто в період з 25.07.2014 року до 25.07.2015 року, оскільки лише 17.02.2015 року позивач на підставі судового рішення отримала свідоцтво про народження на імя ОСОБА_2, що підтверджується матеріалами справи.

В свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що законодавчо встановлені строки звернення за призначенням допомоги при народженні дитини пропущені з поважних причин, оскільки дитина народилася на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим 25.07.2014 р., однак свідоцтво про народження дитини українського зразка було видано лише 17.02.2015 р., що не давало змоги вчасно отримати таку допомогу на не окупованій території України, тобто в межах строку передбаченого п.12 Порядку.

Зазначені обставини свідчать про те, що несвоєчасність звернення позивачки за реалізацією свого права пов'язане з анексією частини території України, а причини пропуску звернення за допомогою є поважними.

Отже, позбавлення позивачки закріпленого ст.1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" права на отримання соціальної допомоги з причин, які від неї не залежали, вважаю необґрунтованим.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист належить до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЕСПЛ).

Так, у справі "Тлімменос проти Греції" (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи обєктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Отже, проживаючи на тимчасово окупованій території, у позивача була фактично відсутня можливість реалізувати своє право на соціальний захист передбачений законодавством України, з огляду на неможливість вчасного отримання свідоцтва про народження дитини. Разом з тим, це свідоцтво є необхідним для звернення до державних органів для призначення такої допомоги, ніж у осіб, які реалізують таке право на території України, що на переконання суду є проявом дискримінації з боку субєкта владних повноважень по відношенню до позивача.

Не приймаються до уваги апеляційним судом і твердження апелянта, що Постанова № 1751 не містить переліку поважних причин, за яких можливо поновити строк для звернення з заявою про призначення соціальної допомоги при народженні дитини, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Зокрема, у справах "Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України").

Окрім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Будченко проти України" (заява №38677/06) зазначив (п.п.38-40) про те, що відсутність механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання у право особи за ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також , колегія суддів звертає увагу на те , що положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 №475/97-ВР, визначено, що кожна особа має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому вбачається, що ефективним засобом захисту є такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що для забезпечення захисту прав та інтересів позивача і її дитини слід зобов'язати Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради розглянути звернення ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про призначення державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, саме така редакція резолютивної частини постанови з одного боку забезпечить повний та дієвий захист прав позивача на призначення допомоги при народженні дитини, а з іншого боку відповідатиме змісту ст. 105 КАС України.

Посилання апелянта рішення Вищого адміністративного суду України та Донецького апеляційного адміністративного суду є не обґрунтованим, оскільки дані судові рішення не є рішеннями які підпадає під застосування статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства, та таким що мають преюдиційне значення для вирішення справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, переглянувши постанову суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, тому постанова суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 20.06.2017р. по справі № 591/1474/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_7
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_8 ОСОБА_6
Повний текст ухвали виготовлений 10.10.2017 р.