Справа № 815/1639/17
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1639/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Бойка А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 28 грудня 2016 року №661-16, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято неправомірно, не обґрунтовано, без врахування об'єктивних побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до країни походження. Зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, отже рішення органу міграційної про відмову у наданні цього статусу суперечать вимогам Закону та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі.

Оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, однак в судове засідання вони не з'явилися, поважність своєї неявки суду не повідомили, від представника апелянта надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта та його представника в порядку письмового провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог ст. 197 КАС України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Індія, уродженцем населеного пункту Ламбра, округу Хашиарпур, штату Пенджаб. За національністю сикх, за віросповіданням сповідує сикхізм. Рідна мова пенджабі, іншими мовами позивач не володіє. За сімейним станом неодружений, має неповну середню освіту, яку він здобув під час навчання на Батьківщині у період 1194-2005 років у загальноосвітній школі «Ламбра», округу Хашиарпур штату Пенджаб.

З 2006 року по 2013 рік позивач працював в компанії «Сона Ріка Інтернейшнел» у якості механіка. На території України позивач працює на промисловому ринку « 7 км», вантажником.

Позивач ніколи не був членом жодних політичних громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій.

31.07.2014 року позивач офіційно виїхав з Індії на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та російської візи, авіасполученням Делі (Індія) - Москва (РФ). У РФ позивач перебував протягом 10 діб, після чого виїхав у напрямку України де не нелегально перетинав поза пунктом пропуску кордон.

У позовній заяві позивач зазначив, що причиною виїзду з країни громадського походження стала успадкована земельна ділянка. В наслідок спадку між родиною позивача та родиною його дядька виникла суперечка відносно права володіння. Позивач та його родина не однократна піддавались фізичному знущанню зі сторони родичів. Не отримавши належного захисту зі сторони представників влади, змушений був покинути країну походження побоюючись за власне життя.

28.12.2016 року ДМС України прийняла рішення №661-16, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.28).

Рішення № 661-16 від 28.12.2016 року прийнято на підставі висновку від 14.12.2016 року ГУ ДМС в Одеській області (а.с.26-36).

Зазначений висновок обґрунтованим тим, що відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту на підставі», на п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .

Перевіривши законність рішення відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказане рішення Державної міграційної служби України прийняте обґрунтовано, у відповідності до Закону, в зв'язку з чим заявлені позовні вимоги не належать до задоволення.

Колегія суддів висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову вважає правильним, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

При цьому, ст.6 вказаного вище Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Як вірно встановив суд першої інстанції, матеріали особової справи позивача, а саме: заяви, заяви-анкети, протоколів співбесід, було виявлено багато протиріч, суттєвих розбіжностей, які піддаються сумніву та вказують на неправдивість вказаної історії виїзду з країни постійного проживання. У зверненні позивача до міграційною служби прослідковуються наявні ознаки зловживання процедурою набуття міжнародного захисту з метою фактичної легалізації на території України, і на це вказують наступні факти.

Так, у заяві-анкеті від 18.04.2016 року позивач зазначив, що виїзд з країни постійного проживання відбувся через загрозу життю з боку двоюрідних братів. За словами позивача, його двоюрідний брат на установчі дані ОСОБА_1, намагався відібрати у нього власну землю. Також позивач повідомив, що саме ці родичі вбили його батьків, через небажання останніх віддавати їм власну землю. За твердженням позивача він звертався до старійшин села, в тому числі і до поліції із заявою, але жодної допомоги у вирішенні питання з двоюрідними братами йому надано не було, і пов'язує це з тим, що його родичі домовились із представниками поліції. Позивач стверджує, що саме родичі вбили його батьків, так як між ними раніше відбувалися сутички, бійки, сварки через земельну ділянку. Як зазначає позивач під час вбивства батьків він перебував в м. Хаширпур в цирку. Після вбивства батьків до нього також приходили двоюрідні брати, які нібито намагалися або побити або вбити позивача, точку мету їх приходу вказати не може. Через зазначене позивач виїхав до столиці м. Делі, а звідки взагалі покинув країну постійного проживання (а.с48-52).

У протоколі співбесіди від 22.04.2016 року позивач повідомив наступну інформацію. Причиною виїзду з країни постійного проживання за його словами став конфлікт із двоюрідними братами, які нібито намагалися відібрати його власну землю, яка за документами була записана на нього. Позивач називає різні дати вбивства батьків спочатку зазначив, що батьків було вбито на початку січня 2013 року, на уточнююче запитання зазначив, що батьків було вбито 05.01.2014 року, але особисто він не був присутнім під час вбивства, так як перебував в м. Хаширпур в цирку. Про вбивство батьків його двоюрідними братами йому повідомили односельчани. (а.с.67-73).

Під час додаткового протоколу співбесіди від 22.06.2016 року позивач повідомив наступну інформацію. Так під час протоколу співбесіди позивач повідомив, що 05.01.2014 року його батьків було вбито в власному будинку в с. Ламбра. До органів поліції із заявою про вбивство батьків не звертався, мотивуючи це тим, що за їх законами цими справами займаються старійшини села, але звернувшись до них, ніякої конструктивної допомоги не отримав, так як вони зазначили, що це його власні справи. Позивач робив спроби проживати в інших містах Індії, але через відсутність достойної роботи вирішив за допомогою посередника виїхати за межі країни постійного проживання спочатку до РФ, а звідки виїхав до України нелегальним шляхом. Свій приїзд до України позивач мотивує тим, що у нашій країні можливо документуватися та працювати (а.с.84-88).

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що позивач до управління міграційної служби звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

З огляду на матеріали справи вбачається, що виїзд позивача до України був обумовлений не загрозою свого життя та погрозами з боку родичів, які нібито намагалися відібрати в нього власну землю, а суто особистими мотивами та бажанням потрапити до більш розвинених країн з метою працевлаштування.

На підставі вищевикладеного суд робить висновок, що елемент клопотання позивача стосовно виїзду з країни у зв'язку з побоювання зазнати загроз життю з боку його двоюрідних братів є неправдоподібним. Позивач систематично надає суперечливі твердження стосовно історії власного виїзду на Батьківщині в інформації наданій позивачем з цього приводу містяться суттєві розбіжності, не спів падіння, що вказують на її неправдоподібність. Інформація надана позивачем з приводу обставин ймовірного переслідування на Батьківщині його двоюрідними братами не доведена їм.

Позивач не надав суду жодних доказів щодо вбивства батьків, щодо його власних погроз, тощо. Разом з тим, аналізом звернень позивача до міграційної служби можливо визначити, що звернення позивача обумовлено потребою фактичної легалізації на території України та подальшим працевлаштуванням, на це вказує той факт, що по приїзду в Україну в 2014 році позивач влаштувався на роботу і працював на території нашої країни перебуваючи в статусі нелегального мігранта.

Директива Ради європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Отже, відповідач під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно вказав на те, що аналіз наданих матеріалів особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину та відсутністю в регіоні постійно проживання будь-яких відкритих збройних конфліктів, у зв'язку із чим рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованими та законними.

Враховуючи викладене, оскільки позивачем не наведено обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для скасування вказаного рішення суб'єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з'ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 200 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили в порядку, встановленому частиною 5 статті 254 КАС України, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

А.В. Бойко