Справа № 616/130/17
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 р. Справа № 616/130/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бартош Н.С. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Чугуївського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на постанову Великобурлуцького районного суду Харківської області від 17.07.2017р. по справі № 616/130/17

за позовом ОСОБА_3

до Чугуївського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області

про визнання незаконним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 р. ОСОБА_3 ( далі по тексту - ОСОБА_3, позивач) звернулась до Великобурлуцького районного суду Харківської області з адміністративним позовом до Чугуївського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області (далі по тексту - відповідач), в якому, з урахуванням уточнень до позову, просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України у Великобурлуцькому районі Харківської області від 03.02.2017 р. про відмову в призначенні пенсії за вислугу років;

- зобовязати Чугуївське обєднане управління Пенсійного фонду України Харківської області призначити пенсію за вислугу років відповідно до абзацу 12 пункту "е" частини 1 статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з дня звернення із заявою про призначення пенсії, тобто, з 03.11.2016 р.;

- зобовязати Чугуївське обєднане управління Пенсійного фонду України Харківської області виплатити неотриману внаслідок невиконання управлінням Пенсійного фонду України в Великобурлуцькому районі Харківської області вимог законодавства України заборгованість із пенсії за період з 03.11.2016 р.;

- стягнути з Чугуївського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області понесені позивачем та документально підтверджені витрати на правову допомогу;

- зобовязати Чугуївське обєднане управління Пенсійного фонду України Харківської області подати у тримісячний строк з дня набрання постановою суду законної сили звіт про виконання судового рішення.

Постановою Великобурлуцького районного суду Харківської області від 17.07.2017 р. позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення управління Пенсійного фонду України у Великобурлуцькому районі Харківської області від 03.02.2017 р. за №284-02/07 щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_3 відповідно до вимог п. "е" ч.1 ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобовязано Чугуївське обєднане управління Пенсійного фонду України Харківської області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_3, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до вимог п. "е" ч.1 ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", період роботи на посаді медичної сестри в медичному профілакторії колгоспу ім. Димитрова, КСП ім. Димитрова Великобурлуцького району Харківської області з 28.11.1988 р. по 19.04.1995 р.

Зобовязано Чугуївське обєднане управління Пенсійного фонду України Харківської області призначити ОСОБА_3 пенсію за вислугу років відповідно до вимог п. "е" ч.1 ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 03.11.2016 р. та провести відповідні виплати. В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто на рахунок бюджетних асигнувань Чугуївського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області судові витрати зі сплати судового збору на користь позивача в розмірі 640 грн.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3, посилаючись на законність та обгрунтованість постанови суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив постанову суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Відповідно до ч.6 ст. 12 та ч.1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 03.10.2017 р. за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з ч.1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши представників сторін, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як убачається із матеріалів справи, позивач 05.06.1986 р. закінчила Аркаликське медичне училище за спеціальністю "медична сестра", що підтверджується дипломом серія КТ №110490 (а.с.12).

Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_3 працювала з 20.08.1986 р. по 12.02.1987 р. - на посаді медичної сестри Жаксинської районної лікарні, з 09.09.1987 р. по 06.06.1988 р. - на посаді медичної сестри Великобурлуцької ЦРЛ; з 28.11.1988 р. по 19.04.1995 р. - на посаді медичної сестри в медичному профілакторії колгоспу імені Димитрова Великобурлуцького району Харківської області; з 22.04.1995 р. по 26.05.2001 р. - на посаді медичної сестри хірургічного відділення Великобурлуцької ЦРЛ; з 15.04.2003 р. по 24.10.2016 р. - на посаді медичної сестри Великобурлуцької ЦРЛ ( а.с.95-97).

Із довідки від 17.10.2016 р. вих. № 148, виданої ПСП "Маяк" Великобурлуцького району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_3 працювала в колгоспі ім. Димитрова (колгосп ім. Димитрова реорганізовано в КСП "Димитрова", згідно протоколу № 2 від 25.03.1993 р., КСП "Димитрова" реорганізовано в ПСП "Маяк", згідно рішення загальних зборів 22.02.2000 р. і є правонаступником КСП "Димитрова") згідно поданої заяви про прийом на роботу від 28.11.1988 р. медсестрою (а.с.14).

03.11.2016 р. ОСОБА_3 звернулась до управління Пенсійного фонду України в Великобурлуцькому районі Харківської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

За наслідками розгляду заяви позивача від 03.11.2016 р. про призначення пенсії за вислугу років, управління Пенсійного фонду України в Великобурлуцькому районі Харківської області рішенням від 27.01.2017 р. відмовило ОСОБА_3 у призначенні пенсії за вислугу років посилаючись на те, що Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909, не містить такий заклад охорони здоровя як медичний профілакторій, про що повідомило її листом від 03.02.2017 р. за вих. №284-02/07 (а.с.11).

Не погодившись з рішенням відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернулась із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач з 28.11.1988 р. по 19.04.1995 р. працювала на посаді медичної сестри в медичному профілакторії колгоспу ім. Димитрова, КСП ім. Димитрова Великобурлуцького району Харківської області, тому вказаний період слід врахувати при визначенні спеціального стажу ОСОБА_3 для призначення їй пенсії за вислугу років.

Враховуючи оскарження відповідачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині задоволення позовних вимог та межі перегляду, передбачені ст. 195 КАС України, слід зазначити наступне.

Відносно можливості зарахування до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, період роботи позивача на посаді медсестри медичного профілакторію колгоспу імені Димитрова Великообурлуцького району в період з 28.11.1988 р. по 19.04.1995 р., слід вказати наступне.

Згідно з п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788- ХІІ ( далі - Закон № 1788- ХІІ) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 р. - не менше 25 років, на 31 грудня 2015 року - 25 років 6 місяців.

Статтею 62 Закону № 1788- ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Зазначеній нормі відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, де зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 р. № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років. Згідно пункту 2 зазначеного Переліку до закладів охорони здоров'я, які дають право на пенсію за вислугу років віднесені лікарняні заклади, лікувально - профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно - поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, санітарно - епідеміологічні заклади, діагностичні центри. До посад, які передбачені зазначеним Переліком, віднесено середній медичний персонал (незалежно від найменування посад). Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 23 жовтня 1991 року № 146 Про атестацію середніх медичних працівників, до середнього медичного персоналу належать посади медичних працівників, робота на яких вимагає від фахівця наявності спеціальної медичної освіти (відповідний перелік визначено наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1992 року № 195 "Про затвердження Переліку вищих і середніх спеціальних навчальних закладів, підготовка і отримання звання в яких дають право займатися медичною і фармацевтичною діяльністю"). Посада медичної сестри належить до посад, віднесених до середнього медичного персоналу, оскільки вимагає від фахівця наявності спеціальної медичної освіти. Пунктом 2 примітки до Переліку передбачено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ. Згідно з п. 3 примітки вищевказаного Переліку, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років та виплати грошової допомоги.

Згідно з додатком №1 до наказу по Міністерству соціального забезпечення УРСР від 31.12.1959 р. №135, Перелік установ, організацій і посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, в розділі II "Лікарі та інші медичні працівники", пункті 1) "Лікувально - профілактичні установи, установи охорони материнства і дитинства, санітарно-профілактичні установи", визначено перелік лікарняних установ, серед яких, зокрема, визначено, амбулаторно - поліклінічні установи всіх типів і найменувань (поліклініки, амбулаторії, диспансери всіх профілів, заклади швидкої медичної допомоги і переливання крові, медсанчастини, здоровпункти, медичні кабінети і пункти, фельдшерські і фельдшерсько-акушерські пункти, медичні лабораторії та інші). До посад, які передбачені зазначеним Переліком, віднесено усіх медичних сестер незалежно від найменувань посади. Пунктом 2 примітки до Переліку передбачено, що робот аза спеціальністю в установах, організаціях і посадах, передбачених даним переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності установ і організацій.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, період роботи позивача з 28.11.1988 р. по 19.04.1995 р. на посаді медичної сестри в профілакторії колгоспу "Ім. Димитрова" був пов'язаний з наданням медичної допомоги, у зв'язку з чим вказаний період слід враховувати при визначенні спеціального стажу ОСОБА_3 для призначення їй пенсії за вислугу років.

Щодо доводів апелянта про те, що позивачем не надано документів які б підтверджували, що медичний профілакторій пройшов державну акредитацію, слід зазначити наступне.

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно - правових актів у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Датою набрання чинності нормативно-правовим актом є дата, з якої його виконання є обов'язковим для суб'єктів правовідносин, діяльність яких він регулює, а відносини, що змінюються цим нормативно-правовим актом, змінюються із зазначеної в ньому дати.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативно-правових актів має загальний характер і є загальним принципом права, відтак на думку суду, дія наказу Міністерства охорони здоров'я України від 28.10.2002 р. №385, яким затверджено Перелік закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я, не може поширюватись на правовідносини, що існували або виникли до набрання ним чинності. Так, відповідно до записів трудової книжки, ОСОБА_3 працювала на посаді медсестри в медичному профілакторії колгоспу імені Димитрова Великобурлуцького району Харківської області в період з 28.11.1988 р. по 19.04.1995 р. (а.с.95).

Стосовно посилань апелянта на те, що позивачем не надано документів які б підтверджували, що медичний профілакторій створювався в складі лікарняної установи закладу охорони здоров'я, слід зазначити наступне.

Згідно пунктів 2 приміток до Переліків закладів, установ, організацій і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, як затвердженого наказом по Міністерству соціального забезпечення УРСР від 31.12.1959 р. №135, так і затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи апелянта на те, що в переліку закладів охорони здоров'я передбачені лише санаторії-профілакторії, а не профілакторії не заслуговує на увагу, оскільки ОСОБА_3 фактично працювала в профілакторії медичною сестрою. За відсутності будь-яких правовстановлюючих документів, на підставі яких створювався профілакторій при колгоспі "Ім. Димитрова", у суду не було можливості чітко встановити до якої категорії лікувальних чи оздоровчих закладів належав профілакторій, однак за своєю суттю профілакторій є оздоровчим закладом, а тому входить до переліку установ, організацій чи закладів, робота в яких дає право на пенсію.

Отже, позивач має право на зарахування до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до вимог п. "е" ч.1 ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", період роботи на посаді медичної сестри в медичному профілакторії колгоспу ім. Димитрова, КСП ім. Димитрова Великобурлуцького району Харківської області з 28.11.1988 р. по 19.04.1995 р.

Проте, задовольняючи частково позов та скасовуючи рішення управління Пенсійного фонду України у Великобурлуцькому районі Харківської області від 03.02.2017 р. за №284-02/07, суд першої інстанції не врахував, що управлінням Пенсійного фонду України у Великобурлуцькому районі Харківської області 27.01.2017 р. прийнято рішення , яким ОСОБА_3 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, про що повідомлено позивача листом від 03.02.2017 р. за №284-02/07.

Згідно з частиною 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки право позивача на призначення пенсії за вислугу років порушено, то воно підлягає відновленню у спосіб, яким є скасування рішення Управління Пенсійного фонду України у Великобурлуцькому районі Харківської області від 27.01.2017 р. , яким порушені права позивача.

Змінюючи ухвалені у справі судові рішення, суд апеляційної інстанції, керуючись частиною 2 ст. 11 КАС, постановляє постанову про захист порушеного права позивача у вказаний спосіб.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 198, з п.1 ч.1 ст. 201 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду, якщо суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення абзацу другого резолютивної частини судового рішення в наступній редакції: "Скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у Великобурлуцькому районі Харківської області від 27.01.2017 р. ".

Щодо доводів апелянта про неправомірне стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Чугуївського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області судові витрати зі сплати судового збору, колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 зазначеної статті передбачено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, вищезазначені норми КАС України не звільняють відповідача від відшкодування здійснених позивачем судових витрат.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції стягнув на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений позивачкою судовий збір в сумі 640 грн.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що оскільки позовні вимоги задоволені частково, то судовий збір повинен бути відшкодований пропорційно задоволених позовних вимог, а саме - в сумі 480 грн.

З огляду на вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що постанова суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

У решті постанова прийнята відповідно до норм законодавства.

Керуючись ст. 41, 160, 167, 195, 196, п. 2 ч.1 ст. 198, п.1 ч.1 ст. 201, ч.2 ст. 205, ст.207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Чугуївського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області задовольнити частково.

Постанову Великобурлуцького районного суду Харківської області від 17.07.2017р. по справі № 616/130/17 змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в наступній редакції:

"Скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Великобурлуцькому районі Харківської області від 27.01.2017 р.".

Абзац шостий резолютивної частини постанови Великобурлуцького районного суду Харківської області від 17.07.2017 р. по справі № 616/130/17 викласти в наступній редакції:

"Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чугуївського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на користь ОСОБА_3 (код НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору в сумі 480,00 (чотириста вісімдесят) грн.".

В іншій частині постанову Великобурлуцького районного суду Харківської області від 17.07.2017 р. по справі № 616/130/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст постанови виготовлений 06.10.2017 р.