Справа № 805/2521/17-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2017-10-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Смагар С.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2017 року справа №805/2521/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача ОСОБА_2, суддів Васильєвої І.А., Блохіна А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2017 року у справі № 805/2521/17-а за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕНТ ГРУП" про стягнення адміністративно-господарських санкцій у сумі 290322 грн. 56 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач просив стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2016 році, в сумі 290322 грн 56 коп.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідач не виконав норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, встановлений статтею 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, у відповідача мало бути працевлаштовано 9 осіб з інвалідністю, разом з тим фактично у 2016 році працював 1 інвалід.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не надання належної оцінки обставинам, які мають істотне значення для справи, що призвело до невірних висновків, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інтонації помилково не врахував вимоги ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», відповідно до якої передбачена можливість відповідача на самостійне здійснення працевлаштування осіб даної категорії.

Крім того, судом першої інстанції необґрунтовано стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 10240 грн.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідаа, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, встановила наступне.

Позивач Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів є бюджетною установою, діяльність якої спрямовується, координується та контролюється Міністерством соціальної політики України. Бюджетна установа Фонд є правонаступником Фонду соціального захисту інвалідів як урядового органу, що визначено п.п.1-2 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2011 року за № 528/19266, (далі Положення № 129).

Одним із основних завдань Фонду є реалізація в межах своєї компетенції заходів щодо забезпечення зайнятості та працевлаштування інвалідів, що передбачено підпунктом 1 пункту 4 Положення № 129.

За приписами підпункту 1 пункту 5 Положення № 129 Фонд відповідно до покладених на нього завдань координує та контролює роботу територіальних відділень Фонду соціального захисту інвалідів, у тому числі щодо організації прийому звітів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів до нормативу таких робочих місць, їх аналізу та перевірки правильності в них розрахунків; збору сум адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, які використовують найману працю, нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів; ведення претензійно-позовної роботи у судах різних інстанцій. Для реалізації покладених на Фонд завдань за погодженням з Міністерством соціальної політики України утворюються територіальні відділення Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що передбачено пунктом 12 Положення № 129.

Відповідно до ст. 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ спори, що виникають із правовідносин за статтями 19, 20 цього Закону, вирішуються Фондом соціального захисту інвалідів або в судовому порядку. Фонд соціального захисту інвалідів, його відділення мають право захищати свої права та законні інтереси, у тому числі в суді.

Позивач є територіальним органом Фонду, отже у спірних правовідносинах Відділення Фонду виступає у якості суб'єкта владних повноважень, який звернувся до адміністративного суду на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Статтею 5 Закону України Про зайнятість населення від 05 липня 2012 року № 5067-VI (далі Закон № 5067-VI), який набрав чинності з 01 січня 2013 року, встановлені гарантії у сфері зайнятості населення.

Відповідно до п.9 ч. 1 ст.5 Закону № 5067-VI держава гарантує у сфері зайнятості додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян. Категорії громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, визначені статтею 14 Закону № 5067-VI.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 14 Закону № 5067-VI до категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать інваліди, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону № 5076-VI для працевлаштування зазначених у частині 1 цієї статті громадян (крім інвалідів, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, норматив працевлаштування на роботу яких встановлюється згідно із Законом України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні) підприємствам, установам та організаціям з чисельністю штатних працівників понад 20 осіб встановлюється квота у розмірі 5 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників за попередній календарний рік.

Частиною 3 статті 14 Закону № 5076-VI визначено, що роботодавці самостійно розраховують квоту, зазначену в частині 2 цієї статті, з урахуванням чисельності громадян, які на умовах повної зайнятості вже працюють на підприємствах, в установах та організаціях і належать до таких, що неконкурентоспроможні на ринку праці (крім інвалідів), та забезпечують їх працевлаштування самостійно. Роботодавці можуть звернутися за сприянням для працевлаштування даної категорії громадян до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції. Таким чином, норматив працевлаштування на роботу інвалідів як окремої категорії громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, визначається Законом № 875-ХІІ.

Частиною 3 статті 18 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобовязані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами ч. 1 ст. 19 Закону № 875-ХІІ встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

За правилами частини 2 статті 19 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною 1 цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

За приписами частини 5 статті 19 Закону № 875-ХІІ виконання нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною 1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Частиною 9 статті 19 Закону № 875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів. Норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом, що встановлено частиною 11 статті 19 Закону № 875-ХІІ. При цьому частиною 1 статті 18 Закону № 875-ХІІ визначено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Таким чином, відповідач зобовязаний виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Отже, з урахуванням середньообліковою чисельності штатних працівників облікового складу відповідача за 2016 рік (214 осіб) відповідач мав виділити (створити) 9 робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Процедуру подання підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, що використовують найману працю, в яких за основним місцем роботи працює вісім і більше осіб, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів відділенням Фонду соціального захисту інвалідів та інформації про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів центру зайнятості визначає Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70 Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Абзацами 1-2 п.2 Порядку № 70 встановлено, що звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 01 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом. Датою надходження звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів вважається дата подання роботодавцем звіту до відділення Фонду, а у разі надсилання його поштою дата на поштовому штемпелі.

Судами встановлено, що 03 лютого 2017 року відповідач надав Відділенню Фонду Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік за формою № 10-ПІ, затвердженою наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10 лютого 2007 року № 42.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 70 інформація про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом. Підпункт 1 пункт 1 наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420 Про затвердження форм звітності та інструкцій щодо їх заповнення, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 грудня 2005 року за № 1534/11814, була затверджена форма звітності № 3-ПН Звіт про наявність вакансій. Підпунктом 2 пункту 2 наказу № 420 затверджена Інструкція щодо заповнення форми звітності № 3-ПН Звіт про наявність вакансій. Форми та інструкції, затверджені пп.1 і 2 наказу № 420, введені в дію, починаючи з 04 січня 2006 року, що передбачено пунктом 3 цього наказу.

Загальні положення Інструкції щодо заповнення форми звітності № 3-ПН Звіт про наявність вакансій передбачали, що відповідно до Закону України Про зайнятість населення № 803-ХІІ підприємства, установи й організації, їх структурні підрозділи та філії незалежно від форми власності та господарювання повинні за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільний робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків. Форма використовується для інформування населення про наявність вакансій, сприяння працевлаштуванню громадян, зареєстрованих у центрах зайнятості як такі, що шукають роботу, для підпору персоналу на замовлення роботодавців, для оцінки поточної потреби в кадрах та організації професійної підготовки населення відповідно до потреб ринку праці. У разі необхідності підпору працівників за сприяння центрів зайнятості фізичної особи, у тому числі підприємці, також можуть інформувати центри зайнятості про наявність вакансій за цією формою. Порядок заповнення форми звітності № 3-ПН, встановлений Інструкцією щодо заповнення форми звітності № 3-ПН Звіт про наявність вакансій, визначав, що графи 13-15 заповнюються, якщо до претендента на вакантне робоче місце (посаду) висуваються додаткові (особливі) вимоги.

У графі 15 наводяться дані про можливість працевлаштування на вільне робоче місце (вакантну посаду) особи, що належить до окремої категорії громадян, які потребують соціального захисту і не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці, у рахунок річної броні, установленої місцевими державними адміністраціями, виконавчими органами відповідних рад за поданням центрів зайнятості, відповідно до статті 5 Закону України Про зайнятість населення № 803-ХІІ, а також інвалідів, пенсіонерів, студентів та інших. Крім того, у разі працевлаштування інваліда, пенсіонера, студента у вільний від навчання час, слід зазначити потребу в працівниках за кожною категорією цих громадян за шифрами: 11- інваліди. Формою звітності № 3-ПН, затвердженою наказом № 420, визначений термін її подання, а саме: при наявності вакансій.

Наказ № 420 втратив чинність на підставі наказу Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 Про затвердження форми звітності № 3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії) та Порядку її подання (далі наказ № 316), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 року за № 988/23520. Підпунктом 1 пунктом 1 наказу № 316 затверджена форма звітності № 3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії); підпункт 1.2 пункту 1 цього наказу затверджений Порядок подання форми звітності № 3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії).

Згідно з пунктом 2.1 Порядку подання форми звітності № 3-ПН форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. Відповідно до підпункту 2.2.6. пункту 2.2. Порядку подання форми звітності № 3-ПН у графі 5 розділу І форми проставляється Так, якщо роботодавцем передбачається укомплектування вакансій за сприяння територіальних органів, або Ні - у разі укомплектування вакансії роботодавцем самостійно. У разі згоди роботодавця на укомплектування вакансій за сприяння територіальних органів (у графі 5 розділу І зазначено Так) для кожного такого запису заповнюється розділ ІІ, у якому відображається порядковий номер відповідного запису у розділі І, а також характеристики такий вакансій, умови праці та вимоги до претендентів, що передбачено пунктом 3.1. Порядку заповнення форми звітності № 3-ПН. У пункті 3 розділу ІІ форми вказується кількість вакансій, на які можуть бути працевлаштовані № 5076-VI), і за необхідності зазначаються категорії таких громадян, (в тому числі інваліди), що визначено підпунктом 3.1.3 пунктом 3.1. Порядку заповнення форми звітності № 3-ПН. Формою звітності № 3-ПН, затвердженою наказом № 316, визначений термін її подання, а саме: за наявності попиту на робочу силу (вакансії): не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й).

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявні звіти про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік по формі 10-ПІ, наказ від 31 грудня 2015 року № 30 Про виділення та створення робочих місць для інвалідів, штатні розклади ТОВ Інвент Груп з 1 січня 2016 року по 1 червня 2016 року, наказ про затвердження штатних розкладів № 14-ШР від 01 грудня 2015 pоку № 1-ШР від 01 лютого 2016 pоку, № 2-ШР від 01 березня 2016 року, № 5-ШР від 01 квітня 2016 року, № 6-ШР від 01 червня 2016 року, звітності Інформації про попит на робочу силу (вакансії) по формі № 3-ПН за січень-грудень 2016 pоку, копії фіскальних чеків Укрпошти про відправлення цінним листом, копії описів вкладення, копії повідомлень про вручення позивачу, наказ від 31 грудня 2015 року № 29 Про визначення та введення в дію Комплексних заходів про виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів на ТОВ ІНВЕНТ ГРУП на 2016 рік, копії комплексних заходів про виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів на ТОВ ОСОБА_3 на 2016 рік, лист Маріупольського центра зайнятості від 13 лютого 2017 року № 07-760, витяги з оголошеннями з газети Теледом за січень-грудень 2016 року, акти надання послуг № У-586 від 29 січня 2016 року, № 1197 від 29 лютого 2016 року, від 31 березня 2016 року № 1845, від 30 квітня 2016 року № 2437, від 31 травня 2016 року № 3016., від 30 червня 2016 року № 3668, від 29 липня 2016 року № 4268, від 31 серпня 2016 року № 4938, від 30 вересня 2016 року № 5498, від 31 жовтня 2016 року № 6049, від 30 листопада 2016 року № 6570, від 30 грудня 2016 року № 7122, лист ТОВ ІНВЕНТ ГРУП від 08 лютого 2017 року № 25/2017 з копіями фіскального чеку Укрпошти про відправлення цінним листом, опису вкладення, повідомлення про вручення позивачу, лист Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту України від 17 березня 2017 року № 05-07/231, лист ТОВ ІНВЕНТ ГРУП від 01 квітня 2016 року № 63/2017 з копіями фіскального чеку Укрпошти про відправлення цінним листом, опису вкладення, повідомлення про вручення позивачу свідчать, що впродовж 2016 року відповідач належним чином виконував обовязок щодо інформування відповідних органів Центру зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постановахвід 28 травня 2013 року у справі № 21-386а12, від 11 червня 2013 року у справі № 21-63а13.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Частиною 2 статті 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. Відповідно до частини 4 статті 20 Закону № 875-ХІІ адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині 1 цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною 1 статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України. Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституції України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

За приписами пункту 2.3. Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 15 травня 2007 року № 223, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 травня 2007 року за № 552/13819 (далі Порядок № 223) адміністративно-господарська санкція це грошове зобовязання, альтернативне зобовязанню самостійно здійснити працевлаштування інвалідів відповідно до Закону. Разом з тим відповідно до частини 1 статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частина 2 цієї статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до частини 3 статті 18-1 Закону № 875-ХІІ державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, протягом 2016 року відповідач вживав заходи, спрямовані на створення робочого місця для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання - надавало до центру зайнятості звіти за формою № 3-ПН, повідомляючи про наявність вакансії призначеної для працевлаштування саме інвалідів. У зв'язку з цим покладення на відповідача відповідальності за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для їх працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись, має узгоджуватися з підставами, передбаченими частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України.

Центром зайнятості інваліди для працевлаштування до відповідача не направлялися, так само як і не було безпосереднього звернення інвалідів до відповідача для працевлаштування. Фактів відмови підприємства в працевлаштуванні інвалідів центром зайнятості не зафіксовано.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідачем не були порушені вимоги Закону № 875-XII які передбачають відповідальність за не створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, оскільки відповідач належним чином інформував центр зайнятості та населення про наявність вільних робочих місць на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 21-253а14 від 09 грудня 2014 року.

Стосовно доводів апеляційної скарги в частині стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу судова колегія зазначає наступне.

На підставі ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Пунктом 1 ч.3 ст.87 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, віднесено витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Як встановлено ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

За змістом вищезазначеної норми, компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження факту надання вказаних видів правової допомоги, обсягу наданих послуг, часу участі особи, яка надавала правову допомогу, у цих заходах, та розміру відшкодування суду повинні бути надані відповідні докази.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді справи просив стягнути з відповідача витрати, понесені у зв'язку з наданням позивачу правової допомоги адвокатом ОСОБА_4

На підтвердження витрат відповідачем в суді першої інстанції надано:

договір про надання правової допомоги №05/2016 від 11.05.2016 року (а.с.173-176), додаткову угоду до цього договору від 27.07.2017 року (а.с.169-170), акт приймання-передачі наданих послуг від 03.08.2017 року (а.с.167), звіт адвоката №1 про надані послуги від 03.08.2017 року (а.с.168), банківську квитанцію про сплату ТОВ «ІНВЕНТ ГРУП» юридичних послуг за договором (а.с.166)

Відповідно до вказаних документів виконавцем адвокатом надані послуги: підготовка письмових заперечень проти позову по цій справі, ознайомлення з позовом, ухвалою Донецького окружного адміністративного суду, аналіз документів в обґрунтування заперечень проти позову, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини, формування правової позиції кількість 15 годин роботи; судове представництво по справі (1 судове засідання 03.08.2017 року) кількість 1 година роботи.

Проте, складання заперечень не відноситься до окремих процесуальних дій, тому відшкодування таких витрат не передбачено чинним законодавством.

Також не передбачено законодавством відшкодування витрат з наданих послуг за аналіз документів в обґрунтування заперечень проти позову, опрацювання законодавчої бази, формування правової позиції.

Щодо ознайомлення з позовом та ухвалою суду першої інстанції судова колегія зазначає, що витрати на ознайомлення з матеріалами справи компенсуються в разі такого ознайомлення в суді. Проте в матеріалах справи відсутні докази такого ознайомлення представником відповідача.

Тому судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь відповідача витрат на правову допомогу за 15 годин роботи.

Що стосується витрат на представництво в суді суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з договору вартість юридичних послуг складає 640 грн/год.

Представник відповідача в суді першої інстанції приймав участь в одному судовому засіданні 03.08.2017 року з 10.26 годин по 10.55 годин, тобто 29 хвилин (а.с.179), що складає 309,33 грн (640грн х 29хв : 60хв)

Таким чином, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача тільки витрати на правову допомогу під час здійснення представництва позивача в суді першої інстанції 03.08.2017 року в сумі 309,33 грн.

На підставі викладеного судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції в частині розподілу судових витрат порушив норми матеріального та процесуального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України обумовлює в цій частині скасування постанови та прийняття нової про стягнення з позивача за рахунок бюджетних асигнувань на користь відповідача судових витрат по справі у розмірі 309,33 грн.

Зазначене обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Крім цього, в суді апеляційної інстанції надійшло клопотання про стягнення з позивача на користь товариства витрат на правову допомогу, що підтверджені документально, у загальному розмірі 2560 грн (а.с.234-251)

До складу цих витрат надійшов наступний перелік робіт, які виконував адвокат: підготовка письмових заперечень на апеляційну скаргу, попереднє опрацювання матеріалів справи, опрацювання законодавчої бази та формування правової позиції, судове представництво в суді апеляційної інстанції (1 судове засідання 03.10.2017 року), всього протягом 4-х годин.

Як вже зазначалося вище, зазначені витрати, крім представництва в суді, не передбачені чинним законодавством.

Що стосується витрат на представництво в суді апеляційної інстанції, то представник відповідача приймав участь в одному судовому засіданні 03.10.2017 року з 12.49 годин по 13.00 годин, тобто 11 хвилин (а.с.256), що складає 117,33 грн (640грн х 11 хв. : 60 хв)

Таким чином, підлягають стягненню з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу під час здійснення представництва позивача в суді апеляційної інстанції 03.10.2017 року в сумі 117,33 грн.

А всього, з урахуванням витрат в суді першої інстанції 426,66 грн (309,33грн + 117,33 грн)

Керуючись статтями 24, 94, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2017 року у справі № 805/2521/17-а задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2017 року у справі № 805/2521/17-а скасувати в частині стягнення з Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів за рахунок бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 груп» витрат на правову допомогу в сумі 10240 грн.

В цій частині прийняти нову постанову.

Стягнути з Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів (, адреса: вул. Сєрова, 1а, м. Маріуполь, Донецька область, 87528) за рахунок бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 груп» (, адреса: Володарське шосе, 1, м. Маріуполь, Донецька область, 87514) витрати на правову допомогу в сумі 426 (чотириста двадцять шість) гривень 66 копійок.

В іншій частині постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2017 року у справі № 805/2521/17-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду у письмовому провадженні набирає законної сили через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Судді А.А. Блохін

ОСОБА_5