Справа № 818/1350/16
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 р.Справа № 818/1350/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Спаскіна О.А.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2016р. по справі № 818/1350/16

за позовом ОСОБА_1

до Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області

третя особа В.о. начальника Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області Чеботарьов Ю.Ю.

про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області, третя особа - в.о. начальника Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області Чеботарьов Ю.Ю. про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати - задоволено.

Скасовано наказ в.о. начальника Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області Чеботарьова Ю.Ю. №38-о від 15.09.2016.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі у Конотопській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Сумській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу погашення заборгованості.

Стягнуто з Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області (пр. Миру, 2, м. Конотоп, Сумська область, 41600, код ЄДПРОУ 38486783) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 13223,07 грн.

Допущено до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного держаного ревізора-інспектора відділу погашення заборгованостей Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 4197,8 грн.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначену постанову суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вказує, що ОСОБА_1 за рішенням суду поновлено у структурний підрозділ, який був ліквідований і в новій структурі Конотопської ОДПІ відсутній. Виникла необхідність в призначені її в нову структуру інспекції, у зв'язку з чим позивачці були запропоновані дві посади головного державного ревізора-інспектора відділу обслуговування платників податків Конотопської ОДПІ, від яких вона відмовилась. Зауважує, що запропоновані посади не скорочувались, а посадові особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які займали ці посади були попередженні про наступне звільнення, що дало можливість запропонувати ці посади позивачці, оскільки саме з цими працівниками суд при розгляді справи №818/535/16 порівнював продуктивність праці позивачки. У зв'язку із відмовою ОСОБА_5 від запропонованих посад її наказом Конотопської ОДПІ №38-о від 15.09.2016 звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу погашення заборгованості Конотопської ОДПІ, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, за скороченням штатної чисельності. Важає, що ОСОБА_1 не є жінкою, яка виховує та утримує дитину сама, а отже на неї не розповсюджується дія ст. 184 КЗПП України.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Представник відповідача надіслав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи

У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.1 ст.41 КАС України. не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів апеляційної скарги відповідно до вимог ст.195 КАС України та керуючись ч.1 ст.41 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з грудня 1995 року працювала в Конотопській ОДПІ на різних посадах. Остання займана посада - головний державний ревізор-інспектор відділу погашення заборгованості.

Наказом Конотопської ОДПІ №16-о від 04.04.2016 її було звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу погашення заборгованості Конотопської ОДПІ на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 09.06.2016 по справі №818/535/16 скасовано наказ №16-о від 04.04.2016; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу погашення заборгованості Конотопської ОДПІ (а.с.16-19).

Наказом Конотопської ОДПІ від 10.06.2016 року №24-о позивачку поновлено на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу погашення заборгованості Конотопської ОДПІ (а.с.41).

Однак, дана штатна посада в Конотопській ОДПІ відсутня, відділ погашення заборгованостей Конотопської ОДПІ було ліквідовано та створено сектор погашення боргу зі штатною чисельністю 2 одиниці: завідувач сектору та головний державний ревізор-інспектор.

15.07.2016 позивачку було письмово попереджено про наступне вивільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності працівників державної фіскальної служби (а.с.8).

З метою забезпечення виконання вимог наказу ДФС від 09.06.16 №509 "Про внесення змін до наказу ДФС від 25.12.15 №996", наказів Конотопської ОДПІ ГУ ДФС у Сумській області від 11.07.2016 №287 "Про введення в дію переліку змін №1 до організаційної структури Конотопської ОДПІ", від 12.07.2016 №288 "Про введення в дію змін до штатного розпису Конотопської ОДПІ" відбулося чергове скорочення чисельності працівників в кількості 20 осіб.

Станом на 15.09.2016 сектор погашення боргу складався з двох штатних одиниць, а саме: завідувач сектору, головний державний ревізор-інспектор. Посаду головного державного ревізора-інспектора займає ОСОБА_6, яка на даний час перебуває (та перебувала) у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку. На посаду головного державного ревізора-інспектора сектору погашення боргу у порядку перестановки кадрів переведено ОСОБА_7 тимчасово на час перебування у декретній відпустці основного працівника ОСОБА_6, звільнивши з цієї посади ОСОБА_8

Наказом Конотопської ОДПІ №38-о від 15.09.2016 ОСОБА_1 було звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу погашення заборгованості Конотопської ОДПІ згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штатної чисельності (а.с.10).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено що при прийнятті оскаржуваного наказу №38-о від 15.09.2016 він діяв у спосіб, визначений діючим законодавством, а отже спірний наказ не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державну службу" державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

За приписами ст. 30 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється передусім із загальних підстав, а також з підстав, визначених спеціальним законом.

Отже, при звільненні особи з державної служби на неї розповсюджуються гарантії, передбачені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору зокрема є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно зі ч.3 ст.36 КЗпП України при зміні власника підприємства, а також при його реорганізації (злитті, приєднанні, поділу, виділу, перетворенні) дія трудового договору продовжується. Припинення трудового договору за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу можливе тільки у разі скорочення чисельності чи штату працівників.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності цих обставин розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням передбаченого статтею 49-2 Кодексу законів про працю України порядку вивільнення працівників.

Так за приписами ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

При цьому, звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, згідно до роз'яснень пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9, якщо дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, за наявності доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується, зокрема, створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Відповідно до частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, пряма заборона на звільнення працівників, зазначених у статті 184 Кодексу законів про працю України, протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства), відтак вирішення питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не допускається. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, з батьком якої шлюб було розірвано (а.с.11,13). Відповідно до довідки Конотопського навчально-виховного комплексу загальноосвітньої школи І ступеня - дошкільного навчального закладу "Казка", батько ОСОБА_9 участі у вихованні доньки не приймає (а.с.15).Згідно довідки Конотопського місьрайонного відділу виконавчої служби, ОСОБА_1 за період з 06.04.2015 року по 16.09.2016 року аліментів на утримання доньки від ОСОБА_10 не отримувала, заборгованість становить 28511,51 грн. (а.с. 9)

Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992р. № 9, визначено, що одинока мати - це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

В ухвалі від 03.09.2008р. по справі № 6-8952св08 Верховний Суд України також посилався на вказаний пункт постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" при визначенні того, чи підпадає під категорію одинокої матері позивач по справі.

Так, Верховний Суд України при вирішенні спору по справі № 6-8952св08 дійшов висновку про те, що визначальним при визначенні, чи є жінка, яка сама виховує дитину, одинокою матір'ю, є сплата батьком дитини аліментів на утримання дитини.

Матеріалами по даній справі підтверджено, що ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки від ОСОБА_10 не отримувала.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 є одинокою матір'ю, а тому у відповідності до приписів ст. 184 КЗпП України її звільнення не допускається.

Між тим, зазначені обставини не були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без з'ясування необхідних обставин, що мали значення для вирішення справи, чим порушено законні інтереси позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_1 не є жінкою, яка виховує та утримує дитину сама, а отже на неї не розповсюджується дія ст. 184 КЗПП України є безпідставними через суб'єктивне помилкове тлумачення положень діючого законодавства. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Конотопської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Сумській області залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 14.12.2016р. по справі № 818/1350/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Спаскін О.А.
Судді(підпис) (підпис) Дюкарєва С.В. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 02.10.2017 р.