Справа № 818/422/17
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 р.Справа № 818/422/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Макаренко Я.М.

Суддів: Мінаєвої О.М. , Шевцової Н.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 18.05.2017р. по справі № 818/422/17

за позовом ОСОБА_3

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 (надалі по тексту позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту відповідач), третя особа Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, в якому, з урахуванням змін, просила:

-визнати рішення Державної міграційної служби України № 49-17 від 17.02.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту незаконним;

-зобов»язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 18.05.2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення №49-17 від 17 лютого 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, зобов'язання визнати біженцем або особою, що потребує додаткового захисту відмовлено в зв'язку з необгрунтованістю.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 18.05.2017 року та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка є громадянкою ОСОБА_4 ОСОБА_5, тривалий час проживає в Україні. Вперше звернулась із заявою про надання статусу біженця в січні 2010 року. Вказувала на наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та утисків через належність до певної соціальної групи осіб, зайнятих в приватному секторі економіки. Права цих осіб в ОСОБА_5 систематично порушуються. В задоволенні заяви було відмовлено. Рішення про відмову в наданні статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту було оскаржено ОСОБА_3 до суду. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 15.11.2012 в задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання рішення незаконним, зобов'язання вчинити дії відмовлено. Судом визнано безпідставним твердження позивачки про загрозу утисків чи переслідувань за політичними ознаками через належність до певної соціальної групи, що не підтримує політику влади ОСОБА_4 ОСОБА_5. Справа переглядалась в апеляційному та касаційному порядку. Постанова Сумського окружного адміністративного суду скасована чи змінена не була, набрала законної сили. Відповідно до ст. 72 ч. 1 КАС України обставини, встановлені зазначеним судовим рішенням щодо ОСОБА_6 повторному встановленню та доказуванню не підлягають. (т.1 а.с. 227-229).

14.12.2014 ОСОБА_3 звернулась до УДМС України в Сумській області з повторною заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту через неможливість та небажання повернутися до ОСОБА_4 ОСОБА_5. При цьому вказала нові підстави для надання їй такого статусу, що виникли під час її перебування в Україні. Зазначила про існування небезпеки незаконного позбавлення волі через політичні переконання та роботу на підприємстві, яке надавало допомогу опозиційним партіям та рухам, виконання доручень керівника фірми, пов'язаних з акціями протесту та закликами до них. Вказала на існування загрози нелюдського поводження з нею, застосування тортур в зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Також повідомила про свої побоювання зазнати переслідувань в країні походження за підтримку масових протестних акцій в Україні наприкінці 2013-початку 2014 років - Майдану та свою роботу волонтером у Ірпінському військовому шпиталі, де проходять лікування військовослужбовці, що брали участь у антитерористичній операції на сході України. В задоволенні заяви було відмовлено.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2016 визнано протиправним рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_3 (т. 1 а.с.97-101). Після повторного розгляду заяви відповідачем 17.02.2017 прийнято рішення № 49-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в зв'язку з відсутністю умов, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (т. 1 а.с. 183).

Під час співбесід, що неодноразово проводились з ОСОБА_3 в ході розгляду її заяви, вона повідомила про схвалення нею подій, що відбувались в Україні наприкінці 2013-початку 2014 року. Пояснила, що під час масових протестних акцій в центрі Києва перебувала на місці подій. Приходила з подругою 3-4 рази на тиждень та залишалась на кілька годин. Крім того, купувала продукти харчування та передавала їх в місця, де готувалась їжа для протестувальників. Велика кількість рідних та друзів, які відвідували її в Україні, цікавились подіями, що відбувались. Більшість з них просили провести екскурсію в місцях проведення масових акцій. Разом з тим, сама позивач під час співбесід зазначила, що не приймала активної участі у протестних заходах, не брала участі у силовому протистоянні з правоохоронцями. Публічно під час виступів на мітингах чи в ЗМІ своє відношення до подій не висловлювала. Обговорювала це лише з членами родини, але впевнена, що вони не могли нікому повідомити про її погляди.

Крім того, зазначила, що з 20.09.2014 працює волонтером у військовому шпиталі, де проходять лікування військовослужбовці, які брали участь в антитерористичній операції на сході України (АТО). Працює на складі одягу, надає психологічну допомогу військовим, приймає участь у закупівлі необхідних речей для військових та біженців з зони конфлікту. Ніякої винагороди за роботу не отримує. Участі у збиранні коштів для придбання необхідних речей не бере. На підтвердження обґрунтованості своїх побоювань вказує на арешт своєї подруги ОСОБА_7, з якою разом перебувала в Україні та зверталась із заявами про надання статусу біженця. Подруга після повернення до ОСОБА_5 одразу була заарештована, їй пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 233 КК РБ (т. 1 а.с. 57-60, 63-67,83-86, 147-150).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ДМС України про відмову ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 49-17 від 17.02.2017 винесено правомірно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення ст. 1 Закону, небажання особи, яка звертається за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Відповідно до Міжнародної Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Як вбачається з протоколу співбесіди, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що свої побоювання повертатися до ОСОБА_5 пов'язує з тим, що вона схвалювала події, що відбувались в Україні наприкінці 2013-початку 2014 року, під час масових протестних акцій в центрі Києва перебувала на місці подій. З 20.09.2014 року працює волонтером у військовому шпиталі, де проходять лікування військовослужбовці, які брали участь в антитерористичній операції на сході Україні (АТО) та може бути обізнана про інформацію, що становить державну чи військову таємницю.

При цьому повідомила, що не приймала активної участі у протестних заходах, не брала участі у силовому протистоянні з правоохоронцями, публічно під час виступів на мітингах чи в ЗМІ своє відношення до подій в Україні наприкінці 2013-початку 2014 року не висловлювала.

Колегія суддів зазначає, що з матеріалів доповіді УВКБ ООН на Генеральній асамблеї ООН не вбачається, що в ОСОБА_5 відбуваються факти переслідування, утисків чи будь-яке інше обмеження прав громадян ОСОБА_5, що перебували в місцях масових протестних акцій в Україні наприкінці 2013-початку 2014 року та не брали в цих заходах активної участі, а також осіб, що займаються в Україні волонтерською діяльністю з метою надання допомоги постраждалим в ході збройного конфлікту. Відсутні такі повідомлення і в звітах неурядових правозахисних організацій.

З досліджених в судовому засіданні доказів не вбачається отримання, або можливість отримання позивачкою інформації, що становить державну таємницю.

Дослідженими доказами не підтверджується переслідування чи утиски, застосування тортур чи іншого нелюдського або такого, що принижує честь та гідність поводження щодо осіб, які перебували в місцях проведення масових протестних заходів в Україні Євромайдані, але не приймали в цих заходах активної участі, а також щодо осіб, що займаються волонтерською діяльністю з метою надання допомоги постраждалим у збройному конфлікті на сході України.

Посилання позивача на арешт подруги ОСОБА_7, яка в послідуючому зникла в ОСОБА_5, як на підставу підтвердження обґрунтованості своїх побоювань повернення до ОСОБА_5 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем доказів в підтвердження вказаних обставин не надано.

Також, посилання позивача в підтвердження обрунтованості побоювань зазнати переслідування в ОСОБА_5 на те, що робота позивача як волонтера у медичній установі військового формування в ОСОБА_5 може прирівнюватися до найманства, за що позивач може бути притягнута до кримінальної відповідальності колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

ОСОБА_8 закордонних справ України від 02.12.2016 № 72/17-620-2813 на запит Управління ДМС України в Сумській області надано роз'яснення про застосування кримінального законодавства ОСОБА_4 ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 163-164).

Так, зазначено, що після внесення змін до законодавства фактично віднесено до кримінально караних діянь не тільки участь у збройних формуваннях або у бойових діях на території іноземної держави, а й участь у збройному конфлікті як такому. До відповідальності може бути притягнуто і некомбатантів в розумінні ст. 43 п. 2 Додаткового протоколу до Женевської конвенції від 12.09.1949. У випадку, якщо медична установа, де працює позивачка, підпадає під визначення медичне формування, а діяльність у шпиталі може бути кваліфікована як діяльність медичного персоналу, її може бути притягнуто до відповідальності за ст. 361 КК РБ. Також необхідно враховувати чи отримує позивачка винагороду за свою діяльність, чи причетна до отримання коштів та іншого майна для здійснення волонтерської діяльності.

Відповідно до ст. 8 п. е Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року "медичні формування" означають установи та інші формування, як воєнні, так і цивільні, створені для медичних цілей, а саме: для розшуку, підбирання, транспортування, встановлення діагнозу чи лікування, включаючи надання першої допомоги, поранених, хворих і осіб, які потерпіли корабельну аварію, а також для профілактики захворювань. Цей термін стосується, наприклад, госпіталів та інших подібних медичних центрів та інститутів, складів медичного майна та медико-фармацевтичних складів таких формувань. Медичні формування можуть бути стаціонарними або рухомими, постійними або тимчасовими. Відповідно до п. с, наведеної статті, "медичний персонал" означає осіб, які призначені стороною, що перебуває в конфлікті, виключно для медичних цілей, перерахованих у пункті "e", для адміністративно-господарського забезпечення медичних формувань або для роботи на санітарно-транспортних засобах та для адміністративно-технічного забезпечення. Такі призначення можуть бути або постійними, або тимчасовими. Цей термін включає: c.1) медичний персонал сторони, що перебуває в конфлікті, як військовий, так і цивільний, включаючи персонал, зазначений в Першій і Другій конвенціях, та персонал, який придано організаціям цивільної оборони; c.2) медичний персонал національних товариств ОСОБА_9 Хреста (ОСОБА_9 Півмісяця, ОСОБА_9 і Сонця) та інших національних добровільних товариств допомоги, належним чином визнаних і уповноважених стороною, що перебуває в конфлікті; c.3) медичний персонал медичних формувань або санітарно-транспортних засобів, зазначених у статті 9, пункт 2.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 ніякої посади в Ірпінському військовому шпиталі не обіймає. Група волонтерів, до складу якої входить позивачка, займає кілька приміщень, в яких зберігається одяг та продукти харчування для військовослужбовців, що проходять реабілітацію в шпиталі. При цьому волонтерами не створювалось будь-якої організації. Також під час співбесід позивачка неодноразово заявляла, що ніякої участі у збиранні коштів для волонтерської діяльності не бере. Кошти надходять на рахунки фізичних осіб, вона такого рахунку не має.

За таких обставин ОСОБА_3 не може бути віднесена до медичного персоналу в розумінні Додаткового протоколу I до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, оскільки в трудових відносинах з Ірпінським військовим шпиталем не перебуває, а отже її волонтерська діяльність не може вважатися найманством.

Таким чином, достовірних доказів та аргументованих пояснень притягнення позивача до кримінальної відповідальності через роботу волонтером позивач не надав, а отже такі посилання позивача ґрунтуються на її припущеннях.

Пунктом 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з тим, позивачем не було надано до органу міграційної служби достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на її батьківщині осіб через приймання участі в місцях масових протестних акцій в Україні наприкінці 2013-початку 2014 року, які не брали в цих заходах активної участі, а також осіб, що займаються в Україні волонтерською діяльністю з метою надання допомоги постраждалим в ході збройного конфлікту.

Крім того, до суду позивачем також не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації, доказів того, що вона потребує захисту.

Аналіз матеріалів справи дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни походження через особисті побоювання стати жертвою переслідувань.

Відповідно до абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Повідомлені позивачем побоювання повернення до країни його походження, не дають підстав визначити заявника біженцем, через відсутність відповідних ознак біженця, викладених в Законі України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Отже, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України відповідає вимогам, наведеним в ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими та підстави для їх задоволення відсутні.

Отже, переглянувши постанову суду першої інстанції, колегія суддів, підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 18.05.2017р. по справі № 818/422/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_10
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_11 ОСОБА_12
Повний текст ухвали виготовлений 03.10.2017 р.