Справа № 802/1595/17-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 вересня 2017 р. Справа № 802/1595/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука М.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Поєдинок Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Управління економіки Липовецької районної державної адміністрації

про: визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління економіки Липовецької районної державної адміністрації (далі - відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що наказом начальника управління економіки Липовецької районної державної адміністрації №8-нк від 01.06.2017 року її було звільнено з посади адміністратора відділу адміністративних послуг управління економіки Липовецької районної державної адміністрації, на підставі ч. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю України (у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом у Збройні Сили України). Разом із тим, своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки підставами припинення трудового договору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України є призов або вступ працівника на військову службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи роботи відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 119 цього Кодексу.

Таким чином вважаючи, що в даному випадку на неї розповсюджуються гарантії передбачені ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом, у якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати п. 1 наказу №8-нк від 01.06.2017 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на посаді адміністратора відділу адміністративних послуг управління економіки Липовецької районної державної адміністрації із збереженням посади та середньомісячної заробітної плати до закінчення строку дії контракту.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення даного позову заперечувала, посилаючись на обставини, що викладені у наданих суду письмових запереченнях (вх. №20095 від 21092). Зокрема зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки на час укладання позивачем контракту про вступ на військову службу, жодного особливого періоду в Україні не було, а тому посилання позивача на положення ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України є безпідставними. Крім того, вказала на те, що позивачем укладено контракт строком на 3 роки, що положенням ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України також не передбачено.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 обіймала посаду адміністратора відділу адміністративних послуг управління економіки Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області з січня 2013 року.

28 квітня 2017 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на три роки.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 28.04.2017 року №42-РС позивачу присвоєно звання солдат та призначено курсантом навчального взводу зв`язку навчальної роти зв`язку навчального батальйону зв`язку.

В подальшому, наказом начальника управління економіки Липовецької районної державної адміністрації Поєдинок Г.А. №8-нк від 01.06.2017 року, ОСОБА_1 було звільнено із займаної нею посади адміністратора відділу адміністративних послуг управління економіки Липовецької районної державної адміністрації, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, а саме - у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом у Збройні Сили України.

Позивач вважає своє звільнення не законним, тому й звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Водночас, перелік підстав для припинення трудового договору визначений статтею 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Згідно із положеннями п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору, окрім іншого, є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Положеннями ч. 3 ст. 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень учасників процесу, предметом спору у даній справі є правомірність звільнення позивача, внаслідок укладення останньою контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

В даному випадку, трудовим законодавством передбачено можливість припинення трудового договору із особою, внаслідок її вступу на військову службу.

При цьому, положеннями Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Кодексом законів про працю України передбачено, що за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що для належного вирішення спірних правовідносин необхідно встановити наявність чи відсутність в Україні особливого періоду та/або кризової ситуації, що загрожує національній безпеці станом на момент укладення позивачем контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України.

Так, визначення особливого періоду надано в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Законі України «Про оборону України».

Згідно із положеннями абзацу 5 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналогічне за своїм змістом поняття особливого періоду відображене і у статті 1 Закону України «Про оборону України».

Відповідно до абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України № 113-VIII від 15.01.2015, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, оголошено та зобов`язано провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб.

Поряд із цим, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення дії особливого періоду.

Водночас, зазначеним законом України передбачено такий захід як демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу (абзац 6 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» рішення про демобілізацію, із внесенням його на затвердження Верховною Радою України, приймає Президент України.

Станом на день розгляду даної адміністративної справи жодних рішень про демобілізацію, які б були затвердженні Верховною Радою України, Президентом України не приймалось.

Водночас, суд звертає увагу на ту обставину, що саме по собі закінчення періоду мобілізації, не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, оскільки Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не пов`язує закінчення особливого періоду із фактом закінчення мобілізації, тобто даний Закон не визначає чіткого порядку припинення дії особливого періоду, як не передбачено це і іншими нормативними актами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 року у справі № 800/582/14.

Враховуючи вищезазначене та з огляду на зміст заходів мобілізації та демобілізації, визначених Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд приходить до висновку, що з 17.03.2014 року і по теперішній час, незважаючи на те, що у 2017 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалося, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду.

З огляду на викладене суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що на момент укладання позивачем контракту про вступ на військову службу в Україні не було особливого періоду.

Заперечуючи проти даного позову відповідач також посилається на ту обставину, що позивач уклав контракт строком на три роки, тоді як згідно положень ч. 3 статті 119 КЗпП України контракт, який укладається під час дії особливого періоду, є безстроковим.

Проте, суд не погоджується із наведеними вище твердженнями відповідача, оскільки як слідує зі змісту частини 3 статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у період дії в країні особливого періоду.

Також безпідставними, на думку суду, є посилання відповідача на ту обставину, що оскільки позивач прийнята на військову службу за контрактом строком на три роки, а не під час дії особливого періоду на строк до його закінчення, дії Управління економіки Липовецької районної державної адміністрації щодо її звільнення є правомірними.

Так, 07 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 06.12.2016 року №1769-VIII. Згідно пояснювальної записки до цього Закону, розробка даного законопроекту була обумовлена необхідністю унормування проходження військової служби в особливий період шляхом заміни контрактів, термін дії яких визначений «до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію». Змінами до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачається, зокрема: відмінити контракти «до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію»; унормувати укладення громадянами України, які приймаються на військову службу за контрактом, контрактів з визначеними термінами їх дії.

Тобто, військові контракти, які укладаються на даний час, мають визначений термін їх дії, натомість, контракти із формулюванням «до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію» відмінені.

При цьому, слід також звернути увагу на те, що законодавчі обмеження щодо звільнення осіб, які несуть військову службу за контрактом, що визначені частиною 3 статті 119 КЗпП України та частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пов`язані у першу чергу з особливим періодом, у другу - з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Так, за змістом пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України", відповідно до функцій, визначених Конституцією України та цим Законом, Рада національної безпеки і оборони України: розробляє та розглядає на своїх засіданнях питання, які відповідно до Конституції та законів України, Стратегії національної безпеки України, Воєнної доктрини України належать до сфери національної безпеки і оборони, та подає пропозиції Президентові України, приймає рішення щодо: невідкладних заходів із розв`язання кризових ситуацій, що загрожують національній безпеці України.

Згідно з Приміткою статті 4 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"" від 14 квітня 2014 року №405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Указ Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 за № 405/2014 набрав чинності 14.04.2014 року.

Водночас указу про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президент України не видавав.

Таким чином, на сьогодні існує кризова ситуація, що загрожує національній безпеці, у зв`язку з чим на території України з 14.04.2014 року проводиться антитерористична операція.

При цьому, судом враховано, що в даному випадку існує конкуренція норм, за яких частина 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зберігає за особами прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації дані гарантії, у той час, як частина третя статті 119 КЗпП України такої умови не передбачає.

Проте, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» є спеціальним в частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на військову службу. І саме цей Закон визначає гарантії щодо збереження за призовником його робочого місця та середньомісячного заробітку на час перебування його на військовій службі.

Тому, вирішуючи питання щодо звільнення із займаної посади у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, відповідач повинен був в першу чергу керуватись частиною 2 статті 39 Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», який закріплює гарантії збереження за позивачем займаної посади та середньомісячного заробітку у випадку прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.5.2017 року (К/800/36620/16).

Що ж до аргументів відповідача, викладених у пункті 7 письмових заперечень (а.с. 29), то слід зазначити, що умови на які посилається відповідач, носять суто інформативний характер.

Крім того, під час виступу у судових дебатах представник відповідача, обґрунтовуючи свою позицію, зазначила, що позивач не повідомила відповідача про вибуття на місце служби та не подала заяву про відсторонення її від роботи. Однак суд критично оцінює зазначені аргументи відповідача, оскільки обов`язку такого інформування або подання письмової заяви про відсторонення від посади на законодавчому рівні не визначено. Крім того, зазначені обставини жодним чином не вплинули на суть оскаржуваного наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 71, ст. 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій, суд приходить до переконання, що підстав для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади не було, а тому наказ №8-нк від 01.06.2017 року винесений з порушенням прав позивача, гарантованих частиною 3 статті 119 КЗпП України, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд звертає увагу на те, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 21.05.2014р. та від 01.07.2014р.

Враховуючи вищезазначене, а також з метою захисту порушених прав та інтересів позивача, суд вважає необхідним поновити її на тій посаді, з якої вона була незаконно звільнена, тобто на посаді адміністратора відділу адміністративних послуг управління економіки Липовецької районної державної адміністрації.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів зібраних у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу управління економіки Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області №8-нк від 01.06.2017 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді адміністратора відділу адміністративних послуг управління економіки Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області.

Постанову суду, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді адміністратора відділу адміністративних послуг управління економіки Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна