Справа № 333/5026/17
Суддя: Ярошенко А. Г.
Дата ухвалення: 2017-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя Ярошенко А.Г., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

29.08.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, в якому просить суд:

- поновити строк звернення до суду на підставі ст. 102 КАС України;

- визнати протиправними дії Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови у виплаті призначеної пенсії по інвалідності за період з 04.08.2016 року по 31.12.2016 року та з 01.01.2017 року по 23.05.2017 року і припинення її виплати з 24.05.2017 року;

- зобовязати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя відновити з 04.08.2016 року нарахування пенсії по інвалідності та виплатити їй призначену пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 04.08.2016 року по 31.12.2016 року та з 01.01.2017 року по 23.05.2017 року і поновити виплату пенсії по інвалідності з 24.05.2017 року;

- зобов'язати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя надати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з моменту набрання законної сили.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що вона з 10.11.1993 р. по 23.05.2017 р. працювала на посаді судді Приазовського районного суду Запорізької області та судді апеляційного суду Запорізької області.

З 04.08.2016 року вона є інвалідом III групи загального захворювання безстроково, їй було призначено пенсію по інвалідності, у звязку з чим вона перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Вознесенівському районі м. Запоріжжя.

На момент призначення вказаної пенсії вона працювала на посаді судді апеляційного суду Запорізької області та проживала у Вознесенівському районі м. Запоріжжя. У березні 2017 року змінила місце проживання та стала проживати в Комунарському районі м. Запоріжжя.

Після виходу у відставку Шевченківським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Запоріжжі за її заявою було призначено щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці відповідно до розпорядження № 813863 від 03.08.2017 року.

При цьому, відповідач відмовив їй у виплаті пенсії, пославшись на те, що у звязку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII статтю 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» було змінено, тому виплата їй пенсії як інваліду 3 групи не передбачена.

Позивач вважає, що відмова у виплаті їй призначеної пенсії по інвалідності є протиправною і такою, що порушує її охоронювані законом права.

ОСОБА_1 вказує, що пенсія по інвалідності призначається органами Пенсійного фонду України відповідно до розділу ІV Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсій по інвалідності здійснюється відповідно до статті 9 цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Право на таку пенсію виникає у разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання на наявності передбаченого статтею 32 цього Закону страхового стажу. Призначення такої пенсії відбувається за наявності інвалідності і є державною соціальною гарантією окремої категорії громадян інвалідів.

Позивач набула права на виплату щомісячного довічного грошового утримання, яке їй виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Вказані виплати (пенсія по інвалідності та щомісячне грошове утримання) мають різну правову природу та здійснюються з різних джерел фінансування, тому відповідач зобовязаний поновити їй виплату пенсій по інвалідності, так як Шевченківське обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжі своїми діями порушує її право на соціальний захист, гарантоване ст. 46 Конституції України, обмеження якого неможливе.

Про порушення свого права щодо невиплати пенсії позивач дізналася лише 19.08.2017 року, отримавши відповідь Шевченківського обєднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, тому просить суд поновити їй строк звернення до суду на підставі ст. 102 КАС України, а саме з поважних причин.

Представник відповідача надав суду письмові заперечення, в яких просить суд вимоги позивача щодо визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання вчинення дій залишити без задоволення у зв'язку із тим, що ОСОБА_1 дійсно на цей час отримує, починаючи з 24.05.2017 року, щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, тому на сьогоднішній день відсутні підстави для одночасного призначення та виплати пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та щомісячного довічного грошового утримання судді згідно із Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Крім того, позивач пропустила 6-місячний строк звернення до суду, враховуючи вимоги ч.2 ст.99 КАС України, а наведені у позові причини, не є поважними.

У відповідності до вимог ст. 183-2 КАС України даний позов підлягає розгляду та вирішенню у порядку скороченого провадження. При цьому суд відзначає, що оскільки матеріали справи містять докази, які у своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, тому спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі документів.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у зв'язку із наступним.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 10.11.1993 року по 10.01.2007 року працювала на посаді судді Приазовського районного суду Запорізької області, а з 10.01.2007 року по 23.05.2017 року перебувала на посаді судді апеляційного суду Запорізької області.

Після виходу у відставку Шевченківським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Запоріжжі за заявою позивача останній було призначено щомісячне довічне грошове утримання як судді у відставці відповідно до розпорядження № 813863 від 03.08.2017 року, яке на цей час виплачується.

Відповідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією АВ № 0676117 ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності загального захворювання безстроково. У звязку з цим позивач з 04.08.2016 року перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Вознесенівському районі м. Запоріжжя (за місцем на той час мешкання), що підтверджується пенсійним посвідченням серія ААІ № 824088, видане Пенсійним фондом України 19.10.2016 року.

Водночас, позивач пенсію по інвалідності не отримувала. У серпні 2017 року позивач звернулася із заявою до відповідача щодо виплати вказаної пенсії.

Листом № 316/Б-1 від 19.08.2017 року Шевченківське обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Запоріжжі відмовило ОСОБА_1 у виплаті пенсії по інвалідності, посилаючись на те, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії, призначається один із видів пенсії за вибором. Крім того, оскільки на момент призначення пенсії по інвалідності ОСОБА_1 перебувала на посаді судді апеляційного суду Запорізької області, останній виплата пенсії не провадилася у звязку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VIII, яким статтю 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» було змінено та зазначено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах, та на умовах, передбачених законами України, «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії, не виплачуються.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі Конвенція) передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Згідно ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, є частиною національного законодавства України (ч.1 ст.9 Конституції України).

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Відповідно до вимог ст. 30 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Частиною 1 ст. 31 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» залежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності. Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Абзацом 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року, чинній з 01.01.2016 року, встановлено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII у статті 47 слова і цифри «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» замінено словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».

Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 4 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Згідно вимог ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» принципами загальнообовязкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат; державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність субєктів системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обовязків.

Статтею 9 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», визначено види пенсійних виплат і соціальних послуг та зазначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Пенсія по інвалідності призначається органами Пенсійного фонду України відповідно до розділу ІV Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсій по інвалідності здійснюється відповідно до статті 9 цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Право на таку пенсію виникає у разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання на наявності передбаченого статтею 32 цього Закону страхового стажу. Призначення такої пенсії відбувається за наявності інвалідності і є державною соціальною гарантією окремої категорії громадян інвалідів.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Інвалідам, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих інвалідів провадиться тільки за їх заявою (стаття 34 ІV Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»).

Таким чином, пенсія по інвалідності є соціальною пенсійною виплатою, яка фінансується за рахунок коштів Пенсійного фонду України та має страховий характер (настає за наявності страхового випадку настання інвалідності, призначається особам, які підлягали загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню, залежить від заробітної плати застрахованої особи та розміру внесків нарахованих і утриманих з цієї заробітної плати).

Право на соціальний захист передбачено не тільки нормами національного законодавства, але й Конвенцією про права осіб з інвалідністю, яка ратифікована Законом України № 1767-VI від 16.12.2009.

Зокрема, у статті 28 Конвенції зазначено, що держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей, що включає достатнє харчування, одяг та житло, і на безперервне поліпшення умов життя й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права без дискримінації за ознакою інвалідності. Держави-учасниці визнають право осіб з інвалідністю на соціальний захист і на користування цим правом без дискримінації за ознакою інвалідності й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права, зокрема заходів із забезпечення особам з інвалідністю доступу до допомоги та програм.

Статтею 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки ІНФОРМАЦІЯ_1 і старші після досягнення ними такого віку: 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

На час виходу у відставку - 23.05.2017 року ОСОБА_1 не досягла віку, передбаченого статтею 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», отже, не набула права на отримання пенсії за віком на умовах, визначених Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді.

Наведені правові норми свідчать про те, що довічне грошове утримання судді у відставці та пенсія по інвалідності мають різну правову природу та здійснюються з різних джерел фінансування.

Щомісячне довічне грошове утримання не є пенсією, а його отримувач не є пенсіонером; щомісячне довічне грошове утримання виплачується не за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а за рахунок коштів Державного бюджету України, і лише обовязок його виплати покладено на Пенсійний фонд України.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 7 Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності суддів, які працюють.

Абзацом п'ятим пункту 8 цього ж рішення встановлено, що особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються Конституцією України і законами України, що виключає обмеження законодавчо встановлених гарантій статусу судді або зниження їх рівня. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у частині першій статті 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня.

У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 Суд врахувавши попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, зазначив, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає і положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Конституційний Суд України у підпункті 6.2 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013 зазначив, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими, крім Закону № 2453, законами України.

Зазначена норма стосується випадків, коли одна й та саме особа має право на отримання пенсії та/або щомісячного довічного грошового утримання за різними законодавчими актами, які встановлюють різні розміри пенсії та/або щомісячного довічного грошового утримання. У такому випадку особі призначається пенсія, щомісячне довічне грошове утримання лише за одним з наведених у цьому пункті нормативно правових актів, а не за декількома. У разі, якщо довічне грошове утримання призначається за законом, яким не передбачено пенсії по інвалідності, то особа не може бути позбавлена права як на довічне грошове утримання, так і на пенсію по інвалідності.

З урахуванням наведених норм матеріального права та правових позицій Конституційного Суду України, суд вважає, що у даному випадку законодавець не обмежує право судді у відставці на отримання як пенсії по інвалідності, так і щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач, відмовляючи мені у виплаті пенсії по інвалідності діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачений Законами України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про судоустрій та статус суддів», «Про пенсійне забезпечення».

Обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, на думку суду, рішення відповідача щодо не виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, є протиправним.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За рішенням ЕСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть статті 13 Конвенції зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. За деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 у справі 21-1465а15 зазначив, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».

Разом з цим, ч.2 ст. 99 КАС України передбачає, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Про порушення права щодо невиплати пенсії по інвалідності ОСОБА_1 дізналася лише 19.08.2017 року, отримавши відповідь Шевченківського обєднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя. Раніше будь-яких відповідей та розпорядження щодо розміру призначеної мені пенсії по інвалідності та відмову у її виплаті від органів Пенсійного фонду позивач не отримувала.

В силу ч. 1 ст. 102 Кодексу адміністративного судочинства України, пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Враховуючи, що про порушення свого права щодо відмови у виплаті мені пенсії по інвалідності, ОСОБА_1 дізналася лише 19.08.2017 року з відповіді Шевченківського обєднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, суд вважає за можливим поновити позивачу строк звернення до суду щодо оскарження дій Пенсійного фонду відносно відмови у виплаті пенсії інвалідності за період з 04.08.2016 року по 31.12.2016 року та з 01.01.2016 року по 23.05.2017 року.

Стаття 267 КАС України встановлює повноваження адміністративного суду щодо здійснення контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах з метою забезпечення їх повного, правильного і своєчасного виконання. Вказана стаття передбачає дві процесуальні форми контролю адміністративного суду за виконанням судових рішень в адміністративних справах, це судовий контроль за ініціативою суду, що ухвалив відповідне судове рішення та судовий контроль за ініціативою осіб, які беруть участь у справі, чи інших заінтересованих осіб. У силу принципу офіційності суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, у тому ж кількісному і, якщо це можливо, персональному складі має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, який програв справу і на якого покладено певні обов'язки, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Це може бути зроблено у тому ж самому судовому рішенні (у резолютивній частині) або в письмовій ухвалі.

У Рішенні від 30.06.2009 року №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».

З огляду на викладене, встановлення судом контролю за виконанням судового рішення є заходом для забезпечення конституційного права громадянина на судовий захист.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури». Суд вважає за необхідне встановити також відповідно до статті 267 КАС України судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони обґрунтовані та законні, заперечення представника відповідача не відповідають вимогам чинного законодавства, а дії відповідача вчинені не відповідно до наданих йому повноважень.

Керуючись ст.ст. 8, 22, 46, 64 Конституції України, ст.ст. 7, 9, 26, 30, 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 2, 8, 17, 18, 86, 99, 102, 158-163, 267 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Визнати протиправними дії Шевченківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті призначеної пенсії по інвалідності за період з 04.08.2016 року по 31.12.2016 року та з 01.01.2017 року по 23.05.2017 року і припинення виплати цієї пенсії з 24.05.2017 року.

Зобовязати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя відновити ОСОБА_1 з 04.08.2016 року нарахування пенсії по інвалідності та виплатити їй призначену пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 04.08.2016 року по 31.12.2016 року та з 01.01.2017 року по 23.05.2017 року.

Зобовязати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя поновити ОСОБА_1 виплату пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 24.05.2017 року.

Зобов'язати Шевченківське обєднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя надати ОСОБА_1 звіт про виконання судового рішення у місячний строк з моменту його набрання законної сили.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня отримання копії постанови суду.

Суддя Комунарського районного

суду м. Запоріжжя А.Г. Ярошенко