Справа № 815/2950/17
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2950/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Домусчі С.Д.,

- Кравець О.О.,

за участю: секретар судового засідання - Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення № 90 від 16.05.2017 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї, за віросповіданням - мусульманин, за національністю пулар.

15.11.2008 року ОСОБА_2 за студентською візою вилетів з Гвінеї до України авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). 18.11.2008 року позивач прибув до України (м. Одеса).

У період з 27.11.2008 року по 2011 рік ОСОБА_2 навчався у Державному вищому навчальному закладі «Український державний хіміко-технологічний університет».

27.04.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.05.2017 року № 90, на підставі висновку головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області ОСОБА_4, відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», було відмовлено ОСОБА_2 у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до зазначеного висновку від 16.05.2017 року по справі № 2017ОD0061 міграційною службою було встановлено, що за аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Гвінеї з позиції надання йому міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної грипи або політичних переконань. У вказаному висновку також зазначено, що за результатами розгляду заяви та особової справи позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання шукачу захисту додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Гвінеї.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно погодився з підставами відмови позивачу в оформленні документів для надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, що містяться в оскаржуваному позивачем наказі, з наступних підстав:

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 7 цього ж Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI передбачено, що протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до вимог ч. 4 вказаної статті рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 6 ст. 8 вказаного Закону).

З наведеного вбачається, що підставами для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є очевидно необґрунтованість заяви, особи яка звернулась за захистом, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону передбачено, що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Разом із тим, як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, а так само під час судового розгляду справи, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

Натомість, під час співбесіди в міграційній службі позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань не зазнав.

В цілому позивач не приховує, що прибув до України ще в 2008 році з метою навчання в Державному вищому навчальному закладі «Український державний хіміко-технологічний університет».

В 2011 році позивач був відрахований з вказаного університету, чим втратив підстави для подальшого перебування на території України.

Згідно наявної в матеріалах справи постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України) останній на території України перебуває нелегально з 2011 року.

Проте, із заявою про надання позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, останній звернувся лише 27.04.2017 року.

При цьому, як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача, так само і в позовній заяві, позивачем не зазначено, що йому перешкоджало раніше звернутись до міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, не вказав причини не звернення із такою заявою близько 6-ти років.

В поданій заяві до міграційної служби позивач вказує на те, що його батьки ще в 2011 році перестали висилати йому кошти. В свою чергу, позивач зазначає, що з огляду на відсутність у нього станом на теперішній час документів, що дають йому змоги на законних підставах перебувати на території України, він не має можливості влаштуватись на нормальну роботу.

Саме за викладених обставин позивач просив міграційну службу надати йому статус біженця або визнати його особою, що потребує додаткового захисту, що, на думку колегії суддів, свідчить не про наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань, а про спробу легалізувати своє перебування на території України.

Колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення відповідачем вірно враховано, що, як вказує сам позивач, він належить до релігійної групи мусульман, яка становить більшість населення Гвінеї, що спростовує можливість його переслідування з боку представників органів державної влади країни громадянської належності або недержаних агентів та свідчить про відсутність конфлікту на релігійному підґрунті з іншими громадянами.

Крім того, як вірно звернуто увагу відповідачем, під час проведення співбесіди позивач самостійно зазначав, що у нього ніколи не виникало проблем з представниками інших релігійних конфесій.

Позивач вказує на те, що він ніколи не був членом жодної політичної, громадської, військової чи інших організацій в країні громадянської належності.

Також, колегія суддів враховує, що пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Проте, відповідачем вірно вказано на те, що про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадської належності додатково свідчить обставина безперешкодного отримання позивачем паспортного документа у 2008 році. Позивач мав на руках національний паспорт та покинув країну громадянської належності легально, без будь-яких перешкод з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань.

Окрім того, незважаючи на висловлене небажання заявника повернутися до країни громадянської належності у зв'язку із імовірною загрозою його життю та безпеці на батьківщині, він продовжував термін дії свого паспортного документа, перебуваючи на території України, що свідчить про користування захистом країни громадської належності.

Позивачем не вказано жодного факту, який би можливо було розцінювати, як відмову в захисті країни громадянської належності.

Як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, так і в ході судового розгляду справи, позивачем не зазначено та відповідно не надано жодних доказів, що свідчать про реальні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, судом апеляційної інстанції надався додатковий час позивачу для представлення суду таких доказів.

Колегія суддів зазначає, що в поданій заяві про надання позивачу статусу біженця або додаткового захисту, а так само під час судового розгляду справи, неможливість свого повернення до країни походження позивач обґрунтовує тією обставиною, що його мати та дядько не приймають його дівчину, з якою він проживає, з огляду на те, що, з його слів, вона є християнкою.

Проте, колегія суддів наголошує, що позивачем, як в ході попереднього розгляду органом міграційної служби його заяви, так і під час судового розгляду справи, не надано жодних доказів, що свідчать, що дівчина позивача є християнкою.

Так само не знайшли свого підтвердження доводи позивача, що він має дітей, які також є християнами, оскільки в наданих позивачем свідоцтвах про народження батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначений ОСОБА_7, батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, зазначений ОСОБА_9. В той же час, згідно паспорта позивача його П.І.Б. ОСОБА_2.

Більш того, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення відповідачем вірно врахована інформація по країні походження позивача, за якою приблизно 85 відсотків населення Гвінеї складають мусульмани. Разом з цим, 8 відсотків населення є християнами. При цьому, уряд Гвінеї виділяє ефірний час не лише для мусульман, а і християн, що свідчить про сприяння урядом розвитку християнства.

Колегія суддів зазначає, що родинний конфлікт, на який посилається позивач, його не покора батькам, жодним чином не свідчить, що він зазнає переслідувань в країні походження, як конвенційній біженець. Вказані обставини не підпадають під ознаки, встановлені статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Навпаки, колегія суддів зазначає, що зазначені обставини свідчать про те, що позивач не є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і на нього не розповсюджуються норми Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів приймає до уваги, що концепція прав людини передбачає поширення на всіх людей прав і свобод, релігійний ісламський догматизм розмежовує людей на праведних, приналежних до мусульманської релігії і неправедних, що належать до інших релігій, атеїстів.

У 1990 році міністрами закордонних справ країн-членів Організації Ісламської Конференції була схвалена «Декларація з прав людини в ісламі», в ст. 1 якої визначено що життя є даром Аллаха і гарантується кожній людині: ніхто не може позбавити людину життя без правової підстави, турбота про збереження і продовження людського життя є обов'язком, покладеним на кожного шаріатом. Шаріат гарантує людині право на працю, освіту, участь у суспільному житті, закріплює необхідні соціальні гарантії. Він забороняє убивати мирних громадян, привласнювати їх власність, вирубувати лісі навіть під час війни.

Також, колегія суддів враховує, що про обставини неприйняття родичами позивача його дівчини він дізнався ще у 2011 році. Проте, із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся лише у 2017 році, при цьому, посилаючись на необхідність легалізації свого становища на території України з метою достойного працевлаштування.

З наведеного вбачається, що фактично підставою для звернення позивача до міграційної служби є не сам факт побоювань у разі повернення до країни походження у зв'язку із осудом родичів, а необхідність отримання документів для законного перебування на території України та відповідного подальшого працевлаштування.

Водночас, бажання позивача продовжити проживати на території України не дають підстав для визначення його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту згідно Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість тверджень відповідача стосовно того, що позивачем не надано прикладів його переслідування чи ризиків погроз його життю, безпеці чи свободі, а тому його неможливо віднести до групи ризику або соціальної групи, яка переслідується чи утискається у Гвінеї. Колегія суддів погоджується з висновком відповідача та суду першої інстанції, що з пояснень позивача та матеріалів його особової справи вбачається відсутність побоювань позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, визначених в статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», адже фактично позивач не приймав участь в етнічних та політичних конфліктах, тобто подана ним заява є очевидно необґрунтованою.

Також, колегія суддів зазначає, що у поданій позовній заяві позивач взагалі не зазначив підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В позовній заяві позивач вказав на те, що надасть додаткові пояснення з цього питання.

В свою чергу, в поданих до суду додаткових письмових поясненнях, як на підставу для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач послався на інформацію по країні походження щодо сутичок у Гвінеї на політичному підґрунті, про що, як вважає позивач, свідчить доповідь Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини «Про положення в області прав людини у Гвінеї» від 21.01.2016 року.

У вказаних додаткових поясненнях позивач вказав, що, на його думку, саме вказані обставини свідчать про те, що існує реальна загроза його життю у разі повернення до країни походження.

Так само в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на наявність реальної загрози життю позивача у разі повернення до країни походження, останній вказує на інформацію по країні походження та на вказану доповідь Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини.

Проте, вказані позивачем обставини в якості підстав для надання позивачу статусу біженця не узгоджуються із вказаними ним причинами неможливості повернення до країни походження у поданій до міграційної службі заяві, що взагалі ставить під сумнів наявність зазначених обставин.

Крім того, колегія суддів враховує, що, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась небезпека в країні походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Також, колегія суддів вказує на те, що лише інформація по країні походження не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою. Колегія суддів наголошує, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона психічний стан, який пов'язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб'єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Колегія суддів враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача та скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно вимог ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів, на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець