Справа № 826/26459/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 жовтня 2017 року № 826/26459/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС в Київській області про визнання протиправним наказу та зобов'язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - суд) надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1.) до Управління державної автомобільної інспекції Головного управління МВС в Київській області (далі - відповідач або УДАІ ГУ МВС у Київській області), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд:

- стягнути з Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС в Київській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 46485,10 грн.;

- зобов'язати Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС в Київській області, в місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили, виплатити грошові кошти ОСОБА_1 у розмірі середнього заробітку за кожен день затримки, в період з 06.11.2015 по день фактичного розрахунку;

- зобов'язати Управління державної автомобільної інспекції ГУ МВС в Київській області, в місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили, здійснити розрахунок та виплатити щомісячну грошову допомогу ОСОБА_1 в розмірі окладу за спеціальним званням 120,00 грн., з 06.11.2015 на протязі року, на загальну суму 1440,00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС в Київській області від 06.11.2015 № 597 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ капітана міліції ОСОБА_1 на підставі пп. «г» ст. 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», п.10 та п. 11 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та скасувати його;

- поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ, на посаді інспектора відділу оформлення матеріалів ДТП, дізнання та розшуку транспортних засобів, що зникли з місця ДТП Управління ДАІ ГУ МВС у Київській області, а в разі відсутності такої, на штатній посаді кадрів Міністерства внутрішніх справ України, рівнозначній тій, яку обіймала ОСОБА_1, згідно наказу від 06.1.2015 № 597 о/с про звільнення та зробити відповідний запис в трудовій книжці;

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, наказом від 06.11.2015 № 597 о/с «По особовому складу» її звільнено у запас Збройних Сил України (із постановкою на військовий облік) через скорочення штатів.

Однак, позивач зазначає, що її персонально не попереджено про майбутнє звільнення через скорочення штатів та не запропоновано іншої роботи,

Крім того, також позивач зазначає, що внаслідок незаконного звільнення з роботи, їй завдано моральну шкоду, яка виразилась у понесених сильних душевних стражданнях та переживаннях.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. будь-яких пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надав. Був належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, судом відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ухвалив здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом від 29.11.2004 № 140 о/с ГУ МВС України у Київській області прийнята на службу в органи внутрішніх справ на посаду інспектора відділу оформлення матеріалів ДТП, дізнання та розшуку транспортних засобів, що зникли з місця ДТП Управління ДАІ ГУ МВС у Київській області.

Наказом ГУ МВС у Київській області від 27.10.2014 №1025 о/с «По особовому складу позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 04.11.2014 по 10.09.2017.

Наказом ГУ МВС України у Київській області від 06.11.2015 № 597 о/с «По особовому складу», згідно із п. 10 та 11 роз. ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 06.11.2015 звільнено у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік) за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 - інспектора відділу оформлення матеріалів ДТП, дізнання та розшуку транспортних засобів, що зникли з місця ДТП Управління ДАІ ГУ МВС в Київській області.

Не погоджуючись з даним наказом, вважаючи його протиправним, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIІI (далі - Закон № 580) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Відповідно до п. 1 роз. XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім, п.п. 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 роз. XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Пунктом 8 роз. XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 580 встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже, суд звертає зазначає, що позивач попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу Закону. При цьому, вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця.

Разом з тим, приписами п. 9 роз. XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 580 передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Аналізуючи зазначену норму, суд зазначає, що передумовою отримання пропозиції щодо посад (рівнозначних, вищих або нижчих щодо посад, які обіймала особа під час проходження служби у міліції) є наявність (виявлення) бажання, яке на переконання суду, має бути оформлено письмово та подано у порядку, визначеному п. 9 роз. XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 580, тобто протягом трьох місяців з дня опублікування Закону.

Дослідивши матеріали справ, судом встановлено, що будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 подавала рапорт (заяву) про прийняття її на службу в поліцію матеріали справи не містять, що свідчить про те, що вона не виявила у встановлений строк бажання проходити таку службу.

Згідно з п.п. 10, 11 роз. XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 580 працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. При цьому, перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до пп. «г» п. 64 Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Таким чином, за сукупністю наведених обставин, враховуючи належне попередження ОСОБА_1 про можливість звільнення, та не виявлення нею бажання (у встановлені законом строки) проходити службу у поліції, суд дійшов висновку, що ГУ УМВС України в Київській області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 06.11.2015 № 597 о/с щодо звільнення капітана міліції ОСОБА_1 з посади інспектора відділу оформлення матеріалів ДТП, дізнання та розшуку транспортних засобів, що зникли з місця ДТП Управління ДАІ ГУ МВС в Київській області за п. 64 «г» (через скорочення штатів) задоволенню не підлягають.

Посилання позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України в частині обов'язку попередження особи про звільнення та заборони звільнення жінок, що перебувають у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, судом до уваги не беруться з наступних підстав.

Правовідносини, що виникають при звільненні публічного службовця, регулюються спеціальним законодавством, у даному випадку Законом № 580 та Положенням № 114. Відтак, саме цими нормами керувався відповідач приймаючи рішення про звільнення позивача.

Дана позиція, щодо застосування норм спеціального законодавства, викладена й у постанові Верховного Суду України від 13.10.2009.

Відповідно до ст. 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з цим, у п. 17 Положення № 114 зазначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Однак, як вже зазначалось вище, п. 11 роз. XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 580, вказано, що перебування працівників у відпустці не є перешкодою для звільнення.

Вказана норма не визнана не конституційною, відтак застосовується судом при вирішені спору.

Суд вважає за необхідне зазначити, що юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України передбачено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17.10.2002 № 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Аналізуючи зазначене, суд зазначає, що у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Щодо порядку застосування актів у разі суперечності правових норм, то слід зазначити, що у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Крім того, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Окрім того, усі закони мають вищу юридичну силу, яка полягає зокрема у тому, що у разі колізій між нормами закону і підзаконного нормативно-правового акту діють норми закону.

Таким чином, при вирішені цього спору суд застосував норми спеціального законодавства та вважає, що у відповідності до них позивач завчасно повідомлена про майбутнє звільнення, бажання проходити службу у поліції не виявила, а перебування у відпустці не є перешкодою для звільнення в силу Закону № 580.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь коштів у розмірі середнього заробітку, суд зазначає.

Відповідно до п. 24 Положення № 114 про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

З огляду на те, що судом не встановлено, що звільнення є незаконним, як наслідок відсутні передумови для поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді.

Враховуючи, що вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги у розмірі 46485,10 грн.; зобов'язання, виплатити грошові кошти, у розмірі середнього заробітку за кожен день затримки, в період з 06.11.2015 по день фактичного розрахунку; зобов'язання здійснити розрахунок та виплату щомісячної грошової допомоги у розмірі 1440,00 грн. є похідними вимогами від вимоги про визнання незаконним наказу, в задоволенні якої судом відмовлено, а тому і вимоги про стягнення вихідної допомоги у розмірі 46485,10 грн.; зобов'язання, виплатити грошові кошти, у розмірі середнього заробітку за кожен день затримки, в період з 06.11.2015 по день фактичного розрахунку; зобов'язання здійснити розрахунок та виплату щомісячної грошової допомоги у розмірі 1440,00 грн. задоволенню також не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 40000,00 грн., суд вважає за доцільне відмовити в її задоволенні виходячи з наступного.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду від 25.05.2001 № 5 та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені ст. 1166 Цивільного кодексу України, згідно ч. ч. 1, 2, 4 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача і шкодою, вину відповідача.

При цьому на позивача покладено обов'язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та шкодою.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну, позивачем не обґрунтовано, в чому полягає шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача, та майнових втрат.

Суд зазначає, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди у розмірі 40000,00 грн.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова набирання законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда