Справа № 324/523/17
Суддя: Каретник Ю. М.
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 324/523/17
Провадження № 2-а/324/23/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Каретник Ю.М.,

при секретарі Савченко Н.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача у режимі відеоконференції з приміщення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Куртмоллаєва А.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пологи справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Під час розгляду справи даний позов позивач уточнив. На обґрунтування позовних вимог він зазначає, що з 16.05.1987 року по 02.12.1988 року він проходив строкову військову службу в Радянській армії та приймав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан. Згідно із випискою з акту огляду МСЕК від 24.12.2013 року серії 10ААБ №481247 йому встановлено третю групу інвалідності у зв`язку із пораненням, яке було отримане при виконанні обов`язків військової служби. Після встановлення інвалідності позивач звернувся із заявою до військового комісаріату про направлення його документів до Міністерства оборони України для виплати йому одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності військовослужбовцю. У лютому 2017 року він отримав витяг з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, від 03.06.2016 року № 42. Позивач вважає, що відповідно до вказаного протоколу йому було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги. Однак, позивач вважає, що такі дії відповідача є протиправними і суперечить вимогам діючого законодавства.

Тому просить визнати протиправними дії Міністерства оборони України в особі Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо відмови йому в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому інвалідності після звільнення з військової служби внаслідок виконання обов`язків військової служби. Також просить зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку з інвалідністю, що настала внаслідок поранення, контузії, їх наслідків та захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, у відповідності зі ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, встановленому Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України № 499 від 28.05.2008 року.

У судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Також він зазначив, що на даний час йому встановлено безстроково 3 групу інвалідності внаслідок поранення, отриманого при виконанні обов`язків військової служби. Він вперше звернувся до Міністерства оборони України із заявою про призначення одноразової грошової допомоги лише у березні 2016 року, оскільки раніше не знав про можливість її отримання.

Представник відповідача в судовому засідання позов не визнав повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях. Також він додатково суду пояснив, що позивач не може просити суд зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити, оскільки це буде прямим втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України. Окрім того, він вважає, що позивач мав звернутися до суду за захистом свого порушеного права виключно у місячний строк із дня отримання ним витягу з протоколу № 42 від 03.06.2017 року, але позивачем цей строк було пропущено. Також він зазначає, що оскільки інвалідність позивачу вперше була встановлена більше, ніж три роки тому, відповідно до вимог ч. 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він втратив право на отримання одноразової грошової допомоги. Тому він просить суд у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснював повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми діючого законодавства, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з таким.

Судом встановлено, що у період з 16.05.1987 року по 02.12.1988 року позивач проходив строкову військову службу в Радянській армії та приймав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан, що підтверджується довідкою Пологівського районного військового комісаріату від 21.03.2016 року № 387.

Під час проходження військової служби в Афганістані позивач 02 грудня 1988 року був поранений, що підтверджується копією виписного епікризу, копією свідоцтва про хворобу № 403/1831 від 20.02.1989 року, висновком спеціаліста від 05.01.2016 року № 1, виданим Пологівським м/р відділенням судмедекспертизи Запорізького обласного бюро судмедекспертизи.

Відповідно до витягу із протоколу № 1245 від 22.03.2016 року Центрально-військової лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва «поранення та захворювання, отримані рядовим у відставці ОСОБА_1 , пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії».

Згідно із виписками з актів огляду МСЕК від 24.12.2013 року серії 10 ААБ №481247, від 15.01.2015 року серії АВ № 0291891 та від 11.01.2017 року серії АВ № 0674195 позивачеві встановлено третю групу інвалідності у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Після встановлення інвалідності ОСОБА_1 27 березня 2016 року звернувся до Пологівського районного військового комісаріату та надав документи для направлення їх через Запорізький обласний військовий комісаріат до Міністерства оборони України для виплати йому одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності військовослужбовцю.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, від 03.06.2016 року № 42, документи позивача були повернуті до Запорізького обласного військового комісаріату, оскільки в наданих матеріалах немає підтвердження настання інвалідності під час проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно із ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безпосередньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.

Ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 46 Конституції України зазначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставина також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі, (смерті), інвалідності, або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

При цьому, суд вважає необхідним застосувати при розгляді даної справи Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, яка діяла на момент первинного встановлення позивачу ОСОБА_1 інвалідності.

Так, згідно зі ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.6 ст.16 вказаного Закону (в редакції, що діяла станом на 24.12.2013 року) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року № 499 (далі Порядок № 499).

Відповідно до п. 7 Порядку № 499 керівник уповноваженого органу подає в 15-денний строк з дня реєстрації документів головному розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 3 і 4 цього Порядку. Головний розпорядник коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів на їх підставі рішення про призначення одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або в разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови. Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

Згідно із п. 9 Порядку №499 фінансування витрат, пов`язаних з виплатою одноразової грошової допомоги, здійснюється відповідно до ст.23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, відповідно до ст.23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, що діяла станом на 24.12.2013 року) фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Так, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач ОСОБА_1 під час проходження військової служби на території Афганістану отримав поранення, яке в подальшому стало причиною визнання його інвалідом 3 групи.

Вказані обставини підтверджуються копією військового квитка позивача, виписками із актів огляду МСЕК, витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, висновком спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи, оцінивши які, суд вважає їх належними та допустимими доказами і приймає до уваги при ухваленні даної постанови.

Крім того, суд вважає, що відповідач, заперечуючи проти позову, вказаних обставин належними та допустимими доказами в порушення вимог ст.71 КАС України не спростував.

Відтак, суд вважає, що з моменту встановлення позивачу 3 групи інвалідності внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при знаходженні в країнах, де велись бойові дії, останній набув право на отримання одноразової грошової допомоги у разі інвалідності військовослужбовця, виплата якої передбачена ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

При цьому, як вже зазначалось судом, вказаний Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» повинен застосуватися в редакції, чинній на момент встановлення позивачу інвалідності, у тому числі і в частині визначення розміру одноразової грошової допомоги. Також до спірних правовідносин підлягають застосуванню і вимоги Порядку №499.

Суд не бере до уваги посилання представника відповідача на те, що оскільки позивач протягом трьох років із дня первинного встановлення інвалідності не звернувся за призначенням одноразової грошової допомоги, то він відповідно до вимог ч. 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» втратив право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки первинно позивачеві інвалідність була встановлена 24.12.2013 року, а документи для призначення одноразової допомоги він подав до Пологівського районного військового комісаріату для їх подальшої передачі через Запорізький обласний військовий комісаріат до Міністерства оборони України 27.03.2016 року. Тобто позивач реалізував своє право на отримання одноразової грошової допомоги протягом трьох років із дня первинного встановлення інвалідності.

Також суд дійшов висновку про те, що право позивача на отримання одноразової грошової допомоги на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не пов`язується із часом звільнення його з військової служби, оскільки п.2 ч.1 ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що дія цього закону поширюється і на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, після звільнення їх з військової служби. Крім того, право на отримання такої допомоги пов`язується, на думку суду, виключно з фактом і часом встановлення інвалідності, яка настала внаслідок поранення, пов`язаного з проходженням військової служби, і не залежить від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18.11.2014 року у справі №21-446а14 та від 21.04.2015 року у справі № 21-135а15.

Системний аналіз норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №499 свідчить про те, що заява на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності та необхідний перелік документів подаються до обласного військового комісаріату, керівник якого у 15-денний строк направляє до Міністерства оборони України вказані документи із висновком щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги. У свою чергу, Міністерство оборони України у місячний строк після надходження зазначених документів приймає рішення про призначення допомоги або про відмову в призначенні допомоги.

Судом встановлено, що, реалізуючи своє право на отримання одноразової грошової допомоги, позивач звернувся через ІНФОРМАЦІЯ_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , як уповноваженої особи, із відповідною заявою та документами, котрі були направлені до головного розпорядника бюджетних коштів - Міністерства оборони України.

У даному випадку звернення позивача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги до Запорізького обласного військового комісаріату через Пологівський районний військовий комісаріат, її направлення до Міністерства оборони України відбулося із дотриманням вимог Порядку №499.

Однак, як встановлено в судовому засіданні і не спростовано сторонами, вказана заява позивача Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби (далі - Комісія), по суті не розглядалась, протокольне рішення, яке в подальшому підлягає затвердженню Міністром оборони України, про призначення або про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги не приймалось, а документи було повернуто на доопрацювання.

У той же час суд враховує, що позивач просить визнати протиправними дії Міністерства оборони України в особі Департаменту фінансів щодо відмови у призначенні та виплаті йому одноразової грошової допомоги, та зобов`язати Департамент фінансів Міністерства оборони України призначити та виплатити йому вказану одноразову грошову допомогу.

Виходячи із характеру та суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд вважає, що вказані вимоги викладені позивачем у спосіб, який не відповідає встановленим судом фактичним обставинам справи та нормам діючого законодавства, оскільки, як встановлено судом, рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги відповідачем у встановленому порядку не приймалось. Натомість, відповідачем було прийнято лише рішення про повернення на доопрацювання документів позивача, у зв`язку з чим суд не має підстав вважати, що вказане рішення є саме рішенням Міністерства оборони України про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності військовослужбовцю.

Також суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу, з урахуванням конкретних обставин даної справи, є формою втручання у виключні повноваження суб`єкта владних повноважень - Міністерства оборони України, а тому суд не може перебирати на себе функцію іншого державного органу.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, сформульованою в постановах від 18 березня 2014 року у справі №21-11а14 та від 22 квітня 2014 року у справі №21-484а13 у подібних правовідносинах, згідно з якою підставою для повідомлення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є рішення суб`єкта владних повноважень, прийняте з цього питання.

Оскільки звернення про виплату одноразової грошової допомоги відповідач не розглянув та відповідного рішення не прийняв, то суд повинен зобов`язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.

Здійснюючи правосуддя за принципом законності та верховенства права, з метою повного захисту прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, враховуючи наявність між сторонами існуючого спору з приводу виплати одноразової грошової допомоги, суть та фактичну підставу заявленого позову, встановлені судом фактичні обставини справи, суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог, що врегульовано ч.2 ст. 11 КАС України, та, встановивши протиправну бездіяльність Міністерства оборони України, зобов`язати відповідача розглянути та прийняти в установленому порядку рішення за заявою ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності військовослужбовцю.

При цьому, суд не бере до уваги посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав, який встановлений ч. 5 ст. 99 КАМ України, зважаючи на таке.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк.

Оскільки, як було встановлено під час розгляду справи, позивач у даному випадку оскаржував саме протиправні дії відповідача, а не його рішення щодо повернення на доопрацювання документів позивача щодо призначення одноразової грошової допомоги, а також зважаючи на те, що на підставі вказаного рішення відповідачем не може бути заявлено вимогу про стягнення із позивача грошових коштів, що є обов`язковими умовами для застосування строку звернення до суду, встановленого ч. 5 ст. 99 КАС України, суд не вбачає підстав для застосування у даному випадку саме положень ч. 5 ст. 99 КАС України.

Окрім того, в ухвалі судді Пологівського районного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду вже було розглянуто і визнано поважними причини пропуску ним строку звернення до суду.

Таким чином, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 9, 11, 14, 69-71, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання заяви ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби.

Зобов`язати Міністерство оборони України розглянути по суті та прийняти в установленому порядку рішення за заявою ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо вона не скасована, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії її повного тексту шляхом подання апеляційної скарги через Пологівський районний суд Запорізької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 06 жовтня 2017 року.

Суддя: