Справа № 301/1802/16-а
Суддя: Яворський Іван Олександрович
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/7300/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Яворського І.О.

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: не зявився

відповідача по справі: представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Зарічанської сільської ради Іршавського району Закарпатської області на постанову Іршавського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2017 року по справі за позовом Сілецького споживчого товариства до Зарічанської сільської ради Іршавського району Закарпатської області про визнання неправомірним рішення органу місцевого самоврядування,

У С Т А Н О В И В:

Позивач, Сілецьке споживче товариство у вересні 2016 року звернулося з позовом в суд до Зарічанської сільської ради Іршавського району Закарпатської області та з збільшивши позовні вимоги просило визнати протиправним та скасувати рішення Зарічанської сільської ради від 13 грудня 2007 року «Про визнання державного акта споживчого товариства на право постійного користування землею таким, що втратив чинність»; визнати протиправним та скасувати пункти 5.1 і 5 рішення Зарічанської сільської ради №30 від 24.12.2015 року ІІІ сесії VІІ скликання «Про внесення змін у рішення №661 від 20.02.2015 року «Про затвердження ставки земельного податку» та п. 5 рішення Зарічанської сільської ради №661 від 20.02.2015 року 41-ї сесії 6-го скликання «Про встановлення ставок земельного податку» щодо затвердження ставки земельного податку відносно Сілецького споживчого товариства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вважає, що він будучи добросовісним користувачем земельних ділянок та належним платником податків, своєчасно та в повному обсязі сплачував земельний податок за весь час землекористування. Сільська рада, встановила непропорційно велику ставку земельного податку на 2016 рік у розмірі 12 % для тих землекористувачів в яких земельні ділянки оформлені у постійному користуванні.

Постановою Іршавського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2017 року у справі №301/1802/16 адміністративний позов було задоволено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Зарічанською сільською радою Іршавського району Закарпатської області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Іршавського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2017 року у справі №301/1802/16 та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та зазначає, що на момент прийняття рішення позивач втратив право постійного землекористувача, а тому оскаржувані рішення не зачіпають його інтереси.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що Зарічанська сільська рада 20 лютому 2015 року прийняла рішення № 661 «Про встановлення ставок земельного податку» Зарічанської сільської ради, яким встановила ставку земельного податку на рівні 12% від грошової оцінки землі для постійних землекористувачів.

24 грудня 2015 року Зарічанська сільська рада прийняла рішення №30 «Про внесення змін у рішення №661 від 20.02.2015 року», яким встановила ставку земельного податку на рівні 12% від грошової оцінки землі для постійних землекористувачів.

Сілецьке споживче товариство вважає, що будучи добросовісним користувачем земельних ділянок та належним платником податків, своєчасно та в повному обсязі сплачувало земельний податок за весь час землекористування, а тому сільська рада, встановила непропорційно велику ставку земельного податку на 2016 рік для тих землекористувачів в яких земельні ділянки оформлені у постійному користуванні.

Відповідач в запереченні на позовну заяву та в апеляційній скарзі зазначає. що Сілецьке споживче товариство втратило статус постійного землекористувача, однак наведене на думку суду не відповідає дійсності.

Судом встановлено, що на підставі державних актів на право постійного користування землею у постійному користуванні Сілецького споживчого товариства знаходяться земельні ділянки, які розташовані в межах Зарічанської сільської ради (а.с.12-13). На даних земельних ділянках розташовані виробничі та комерційні споруди Сілецького споживчого товариства (пекарні, магазини, заготівельні контори та інше).

Судом встановлено, що 13 грудня 2007 року рішенням №183 Зарічанської сільської ради Іршавського району Львівської області визнано державний акт І-ЗК №000753 від 05.08.2008 року Сілецького споживчого товариства на право постійного користування землею таким, що втратив чинність.

В 2008 році Сілецьке споживче товариство зверталось з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту відводу земельної ділянки в оренду. За результатами розгляду цієї заяви прийнято рішення №232 від 10.04.2008 року про надання дозволу на виготовлення проекту відводу земельної ділянки в оренду. Пізніше рішенням Зарічанської сільської ради №249 від 17 липня 2012 року впорядковано плату за землю до укладення договору оренди на рівні 5% від її нормативної грошової оцінки.

Зважаючи на наведені фактичні обставини та на підставі аналізу чинного законодавства, органи місцевого самоврядування позбавлені повноважень визнавати недійсними, такими, що втратили чинність чи скасовувати державні акти на право постійного користування.

Органи місцевого самоврядування наділені лише можливістю вносити зміни до своїх рішень, і то лише у випадку коли ці рішення не вичерпали свою дію їх виконанням.

Більше того, відповідно до п.1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 пункт б розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобовязання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Відповідно до п.3 ст. 150 Конституції України, рішення Конституційного Суду України є обовязковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Аналогічну правову позицію закріплено у п.27 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № б від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», а саме норма 92 ЗК України не обмежує і не скасовує право постійного користування земельними ділянками, набуте іншими способами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 року.

Отже, якщо право постійного користування виникло в субєкта господарювання до 01.01.2002 року (дня набуття чинності діючим ЗК України), після цієї дати воно продовжує зберігатися.

Про відсутність обовязкових приписів щодо переоформлення права постійного користування землею йдеться і у п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлено, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними.

Оскільки мова йде про визнання нечинним державного акта, то відповідно до положень статті 157 КАС України провадження у справі в частині цих позовних вимог необхідно закрити.

Оцінюючи позовні вимоги в частині скасування частково рішень про встановлення ставок земельного податку №661 від 20.02.2015 та №30 від 24.12.2015 року суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Також, у пункті 21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» Вищий адміністративний суд України вказав, що судам слід мати на увазі, що за правилами ч. 2 статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта.

Таким чином, у цьому випадку право на захист виникає за умови доведення факту застосування до нього норм оскаржуваного акта, та/або того, що позивач є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, тобто КАС України передбачає можливість оскарження нормативно-правового акта не лише під час безпосереднього його застосування, але й на майбутнє - щоб запобігти такому застосуванню.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2010 року.

Відповідно до ст. 269 Податкового кодексу України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Відповідно до п. 270.1 статті 270 ПК України, об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до пунктів 10.1 та 10.2 статті 10 ПК України, до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п. 12.3 ст. 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Відповідно до п. 10.2 ст. 10 ПК України податок на майно в частині плати за землю належить до місцевих податків.

У відповідності до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються питання щодо встановлення місцевих податків і зборів, відповідно до Податкового кодексу України.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. 3.1 ст. 3 ПК України визначено, що податкове законодавство України складається з Конституції України, цього Кодексу, Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв'язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України: чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної ОСОБА_2 Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Пунктом 5.2 статті 5 ПК України передбачено, що в разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства (п. 7.3 ст. 7 ПК України).

У ст. 4 ПК України визначено основні засади податкового законодавства України та в пп. 4.1.9 п.4.1 вказаної статті закріплено, що податкове законодавство ґрунтується, зокрема на принципі стабільності.

Відповідно до вказаного принципу зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно з пп. 12.5.1, 12.3.2 та 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

У п. 12.5 ст. 12 ПК України визначено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що місцеві податки і збори та їх ставки повинні встановлюватися місцевими радами не пізніше, ніж за шість місяців до початку бюджетного року, тобто не пізніше 30 червня, а відповідне рішення ради має бути офіційно оприлюднене до 15 липня року, що передує бюджетному періоду.

Порушення зазначеного порядку призведе до нехтування принципу стабільності податкового законодавства, який має на меті встановлення незмінних умов оподаткування протягом бюджетного періоду та становить основоположні засади фіскальної системи.

Як вбачається з матеріалів справи рішення, яким встановлено земельний податок для постійних землекористувачів прийнято 20.02.2015 року, а отже повинно застосовуватися з січня 2016 року. Зміни, які були внесені у вказане рішення рішенням Зарічанської сільської ради №30 від 24.12.2015 року ІІІ сесії VІІ скликання, а саме пункт 5 доповнено підпунктом 5.1 не стосуються позивача. У вказаних змінах мова йде про постійних землекористувачів земель державної та комунальної форми власності. Однак, це рішення викладене в новій редакції, де п.5 рішення №30 від 24.12.2015 року ІІІ сесії VІІ скликання дублює п.5 рішення №661 від 20.02.2015 року.

Таким чином, законодавчо визначені повноваження відповідача щодо встановлення місцевих податків і зборів не звільняють його від обов'язку дотримуватися норм ПК України при прийнятті відповідних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.

У ст. 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 року № 1160-1V (далі - Закон № 1160-1V) визначено, що регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання.

Згідно зі ст. 12 зазначеного Закону регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що оскаржувані рішення відповідача №30 від 24.12.2015 року ІІІ сесії VІІ скликання №661 від 20.02.2015 року є регуляторними актами у розумінні ст. 1 Закону № 1160-ІV та підлягають офіційному оприлюдненню саме в друкованих ЗМІ, що в даному випадку відповідачем здійснено не було, а отже, його не доведено до відома населення у порядку, передбаченому законодавством, та порушено законодавчо визначену процедуру його прийняття.

Приходячи до такого висновку, судова колегія враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

Відповідачем не доведено, що спірне рішення було належним чином та в строки, встановлені законодавством, офіційно оприлюднене та доведене до відома платників податку.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», кожен проект регуляторного акта, що внесений на розгляд до сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради, подається до відповідальної постійної комісії для вивчення та надання висновків про відповідність проекту регуляторного акта вимогам статей 4 та 8 цього Закону.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б одна з таких обставин, а саме: відсутній аналіз регуляторного впливу.

Колегія суддів звертає увагу на те, відповідач не надав суду жодних доказів того, що оскаржуване рішення приймалося ним на підставі експертних висновків та аналізу регуляторного впливу, що є порушенням вимог ст. 34, 36 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Оскільки рішення №30 від 24.12.2015 року ІІІ сесії VІІ скликання та №661 від 20.02.2015 року Зарічанської сільської ради Іршавського району Закарпатської області оскаржувалися в частині пунктів 5 та підпункту 5.1 про який вже зроблено висновок щодо відсутності впливу цього пункту на правовідносини, що стосуються позивача, то такі в частині скасування пунктів 5 підлягають задоволенню на підставі наведених вище мотивів суду щодо їх не опублікування та відсутності аналізу регуляторного впливу.

З огляду на ведене, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та позовні вимоги задовольнити частково.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.195, ст.196, п.3 ч.1 ст.198, ст.202, ч.2 ст.205, ст.207, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Зарічанської сільської ради Іршавського району Закарпатської області задовольнити частково, постанову Іршавського районного суду Закарпатської області від 18 травня 2017 року у справі №301/1802/16 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 5 рішення Зарічанської сільської ради Іршавського району Закарпатської області №30 від 24.12.2015 року ІІІ сесії VІІ скликання «Про внесення змін у рішення №661 від 20.02.2015 року «Про затвердження ставки земельного податку».

Визнати протиправним та скасувати пункт 5 рішення Зарічанської сільської ради Іршавського району Закарпатської області №661 від 20.02.2015 року 41-ї сесії 6-го скликання «Про встановлення ставок земельного податку».

В задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування підпункту 5.1 пункту 5 рішення Зарічанської сільської ради №30 від 24.12.2015 року ІІІ сесії VІІ скликання «Про внесення змін у рішення №661 від 20.02.2015 року «Про затвердження ставки земельного податку» відмовити.

Провадження в адміністративній справі №301/1802/16 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Зарічанської сільської ради від 13 грудня 2007 року «Про визнання державного акта споживчого товариства на право постійного користування землею таким, що втратив чинність» закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_2
ОСОБА_4
Повний текст виготовлено 02.10.2017 року