Справа № 815/2653/17
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2653/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Косцової І. П.

- Кравченка К.В.,

при секретарі Діденко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та просить визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03 травня 2017 року № 82, зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що у 2017 році вона звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, проте наказом №82 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області їй було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача вказаний наказ є незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, так як вона є громадянкою Афганістану та має об'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань через приналежність до окремої соціально групи - жінки.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2017 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03 травня 2017 року № 82, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянтом ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції не було досліджено обставини справи, що мають значення для справи, наслідком чого стало постановлення необґрунтованого та неправомірного рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Кабул, за національністю таджичка, за віросповіданням мусульманка-сунітка.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що вона виїхала з території Афганістану 06.02.2012 р. авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (Російська Федерація) на підставі національного паспорту та візи до Російської Федерації. Через півдоби перебування на території РФ, виїхала рейсовим автобусом до російсько-українського кордону та перетнула його 08.02.2012 року поза пунктом пропуску, після чого рейсовим автобусом дісталась до м. Одеси.

13 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернулася за захистом до управління ДМС України в Одеській області в порядку Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Рішенням ДМС України від 19.12.2014 року № 727-14 їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Після чого позивач та її син ОСОБА_2 звернулися до суду з адміністративними позовами, в яких просили суд визнати протиправними та скасувати рішення ДМС України від 19.12.2014 р. № 727-14 та від 19.12.2014 р. № 733-14, якими їм, відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; та зобов'язати надати захист в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2015 року по справі № 815/574/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.10.2015 року (К/800/35819/15) постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 липня 2015 року по справі № 815/574/15 залишено без змін.

23.05.2016 року позивач звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, у якій зазначила, зокрема, що в Афганістані існує загроза життю усієї її родини.

23.05.2016 року за результатами розгляду особової справи № 2016OD0077 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в.о. заступника начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції - начальника відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області на підставі п.6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складено висновок про відмову громадянинці Афганістану ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Приймаючи до уваги висновок в.о. заступника начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції - начальника відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі п.6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" наказом № 96 ГУ ДМС України в Одеській області від 23.05.2016 року позивачу відмовлено в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особова справа № 2016OD0077.

23.05.2016 року позивач отримала повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМСУ в Одеській області за № 202 від 23.05.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та звернулась до суду.

13 грудня 2016 року Одеський окружний адміністративний суд по справі № 815/2559/16 прийняв постанову, якою скасував наказ Головного управління ДМС України в Одеській області від 23.05.2016 року №96 про відмову в прийняті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язав Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення набрало законної сили.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянуто справу громадянки Афганістану ОСОБА_1 та наказом від 03 травня 2017 року №82 відмовлено в прийнятті заяви про визання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05 травня 2017 року позивач отримала повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 135 від 03.05.2017 року, не погодилась із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Головного управління ДМС України в Одеській області від 03 травня 2017 року №82 про відмову в прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон).

Згідно ст.14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Виходячи із змісту частини 6 статті 5 вказаного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Як свідчать матеріали справи, розгляд справи громадянки Афганістану ОСОБА_1, здійснено на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 року по справі №815/2559/16, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання особою яка потребує додаткового захисту, оскільки наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23.05.2016 року № 96 прийнятий без урахування оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Так, приймаючи наказ від 03 травня 2017 року №82 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській зазначив, що під час аналізу оновленої інформації по країні громадянської належності ОСОБА_1 встановлено, що соціально-політична ситуація у регіоні постійного проживання в Афганістан (м. Кабул) залишається задовільною, столиця країни приймає внутрішньо-переміщених осіб з неспокійних регіонів Афганістану. Крім того, вказано, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. За результатом першого звернення 13.04.2012 року з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, 19.12.2014 року ДМС України було прийнято рішення № 727-14 про відмову у наданні такого статусу. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2015 року по справі № 815/574/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.10.2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо оскарження рішення ДМС України № 727-14 від 19.12.2014 року відмовлено. Чергове звернення від 16.05.2016 року до ГУ ДМС України в Одеській області є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволили повторно розглянути заяву. Крім того, причиною виїзду з країни громадянської належності стало переслідування сина на установчі дані ОСОБА_2, проте зазаначений елемент був раніше проаналізований та визнано неправдоподібним. Додатково встановлено, що ОСОБА_2 повторно звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту та йому було відмовлено в прийнятті заяви відповідно до наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 23.05.2016 року №96, яке було підтримано Одеським окружним адміністративним судом, Одеським апеляційним адміністративним судом та Вищим адміністративним судом, що додатково підтверджує необґрунтованість історії переслідування.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до актуальної інформації по країні походження з міжнародних правозахисник організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул є задовільною. За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад. За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН з оцінки потреб у міжнародному захисті шукачів притулку з Афганістану від 19.04.2016 року, яке скасовує та замінює собою відповідне Керівництво УВКБ ООН від 06 серпня 2013 року, вказано, що в офіційних заявах члени руху Талібан підкреслюють, що підтримують освіту і заявляють, що сприяння процесу освіти є однією з їх пріоритетних задач. У деяких регіонах АПФ сприяли відновленню роботи шкіл і початку занять, при цьому деякі помірні фракції талібів висловили підтримку освіти для дівчаток і жінок.

Також, згідно Керівництва УВКБ ООН, афганці, які клопочуть про надання міжнародного захисту в країнах-членах Європейського Союзу (ЄС), але не отримують статус біженця відповідно до Конвенції 1951 року , мають право на додатковий захист згідно зі статтею 15 Директиви ЄС 2011/95 / EU, якщо існує достатньо підстав вважати, що вони можуть зіткнутися з реальним ризиком серйозної шкоди в Афганістані. Заявники, в залежності від індивідуальних обставин справи, можуть потребувати додаткового захисту відповідно до пунктів (a) або (B) статті 15 на підставі того, що вони можуть зіткнутися з реальною загрозою стати жертвою таких форм заподіяння серйозної шкоди, як смертний вирок або його виконання; тортури, нелюдські або принижують гідність види поводження і покарання з боку держави, агентів держави або АПФ16.

Відповідно до Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання і втрати міжнародногозахисту" від 26.06.2013 року, з метою прийняття рішення щодо прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, щодо виникли або подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів, заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець, заява розглядається по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, обставини, на які посилається позивач в своєму зверненні від 23.05.2016 року, як то небезпека та неможливість спокійно жити в Афганістані та переслідування талібами, не відрізняються від обставин, якими була обґрунтована заява про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту від 13.04.2012 року, оцінку яким було надано Одеським окружним адміністративним судом, Одеським апеляційним адміністративним судом та Вищим адміністративним судом України.

Також позивач не надала ані відповідачу, ані до суду доказів того, що до неї було застосовано будь-які тортури чи винесено смертний вирок.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач безперешкодно оформила необхідні візові документи для виїзду з Афганістану, безперешкодно разом із родиною покинула країну, а твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка їй загрожує в Афганістані є безпідставними і не має реального підґрунтя.

Крім того, відповідно до абзацу 6 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Судом встановлено, що позивачка виїхала з території Афганістану 06.02.2012 р. авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (Російська Федерація) на підставі національного паспорту та візи до Російської Федерації. Через півдоби перебування на території РФ, виїхала рейсовим автобусом до російсько-українського кордону та перетнула його 08.02.2012 року поза пунктом пропуску, після чого рейсовим автобусом дісталась до м. Одеси, що в свою чергу свідчить про те, що позивачка мала змогу звернутися там з заявою для отримання міжнародного захисту, тобто позивач знаходився у третій безпечній країні, проте не звернувся за міжнародним захистом, що свідчить про відсутність необхідності у ньому.

Доводи апелянта, що відповідачем не було враховано факт визнання дочки позивача ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту в Україні на підставі рішенням ДМС України від 31 січня 2017 року №41-17, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дочку апелянта визнано особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ст. 4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" на виконання судового рішення, яким встановлено що позивач заміжня з особою якій надано статус біженця.

Отже, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для надання позивачу права в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань та реальної небезпеки для позивача стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а ті документи, які характеризують загальне положення у країні, не містять конкретних відомостей про її утиски в країні походження

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи спірне рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та зобов'язання відповідача прийняти стосовно позивача рішення про прийняття заяви про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуюча суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: І. П. Косцова

Суддя: К.В. Кравченко