Справа № 161/8542/17
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2017 року № 876/8544/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Пліша М.А.,

з участю секретаря судового засідання Румянцевої О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2017 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради про зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради, яким просив зобовязати відповідача зняти обтяження (арешт нерухомого майна) щодо всього належного йому нерухомого майна та вилучити відповідний запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2017 року провадження у справі закрито.

Ухвала мотивована тим, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Таке ж роз'яснення надане пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису». Також аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 року у справі № 6-26цс13, яка в силу вимог ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України повинна враховуватися судами. У розглядуваній справі позивач не оскаржує дій державного реєстратора щодо накладення арешту на майно, а просить зняти обтяження, тобто фактично звільнити майно з під арешту. При цьому, позивач в якості підстав для позову зазначає положення ст. ст. 321, 391 Цивільного кодексу України та зазначає, що спірний арешт порушує його право власності. За таких обставин суд дійшов висновку, що даний спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Ухвалу в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що вона є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а також висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить ухвалу скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно посилається на те, що він не оскаржує дій державного реєстратора щодо накладення арешту на майно, оскільки він не повинен оскаржувати таких дій, так як арешт на його майно був накладений ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, яке на даний час вже не має повноважень накладати арешт і звільняти майно з-під арешту. Також позивач вважає, що відповідно до змісту норм ст. ст. 1, 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та розяснень, що містяться в п. п. 7, 8 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України 20.05.2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності уповноваженого органу з питань реєстрації є публічно-правовими та належать до юрисдикції адміністративних судів. Посилання суду на те, що в позовній заяві він зазначає ст. ст. 321, 391 Цивільного кодексу України, на думку позивача, є безпідставним, оскільки саме по собі посилання позивача на норми цивільного законодавства не робить спір цивільно-правовим.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу визначено, що справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу субєкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Також згідно з п. 2 ч. 4 ст. 105 та п. 2 ч. 2 ст. 162 цього Кодексу адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, а у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінський функцій.

При цьому, колегія суддів зазначає, що підставою для зобов'язання Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради зняти обтяження (арешт нерухомого майна) щодо всього належного йому нерухомого майна та вилучити відповідний запис з державних реєстрів ОСОБА_1 зазначає, що спірне обтяження (арешт) належного йому нерухомого майна, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, було застосоване на підставі постанови слідчого від 02.10.2012 року про порушення кримінальної справи за фактом умисного ухилення від сплати податків ним як головою правління ПАТ «Луцьк Фудз», однак дана постанова не містить рішення про накладення арешту на все його нерухоме майно. На думку позивача, такі дії державного реєстратора суперечили вимогам ст. ст. 9, 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме реєстратор не встановив і не перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Тобто у спірному випадку саме по собі право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно не було безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду, а його позовні вимоги ґрунтуються на протиправності внесення державним реєстратором як субєктом, наділеним владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, запису про накладення арешту на його майно у звязку з недотриманням вимог закону щодо порядку та підстав внесення такого запису. Отже, в даному випадку відсутній спір про право, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії (бездіяльність) державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як субєкт владних повноважень.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, наведеною в постанові від 25.04.2017 року у справі № 816/1774/15 за позовом ТзОВ «ВІКОТЕК». А відповідно до положень ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, колегія суддів враховує розяснення, надані в п. 8 постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», в якому зазначено, що відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом ст. 9 цього Закону державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус. Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси. Відповідно до частини другої ст. 30 цього Закону дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації. Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Водночас колегія суддів вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на постанову пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» та правову позицію, викладену у постанові Верховного суду України від 15.05.2013 року у справі № 6-26цс13, оскільки вказана постанова пленуму Верховного Суду України від 27.08.1976 року № 6 не містить жодних розяснень щодо здійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а вказана постанова від 15.05.2013 року прийнята Верховним судом України в порядку цивільного судочинства, отже, не є постановою, яка повинна враховуватись адміністративними судами відповідно до ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також колегія суддів вважає правильними доводи позивача про те, що саме по собі посилання в позовній заяві на ст. ст. 321, 391 Цивільного кодексу України, якими регулюються питання захисту права власності, не є підставою для віднесення спору до категорії цивільно-правових.

Враховуючи наведені вище обставини та правові норми, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах відповідач не виступав як субєкт владних повноважень, в звязку з чим розгляд даної справи належить до компетенції адміністративного суду.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому її слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 199, ст. 204, п. 6 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 липня 2017 року про закриття провадження у справі № 161/8542/17 за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради про зобовязання вчинити дії скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4