Справа № 813/4502/16
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року № 876/6234/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Довгополова О.М.,
суддів Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В.,
з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,
представника позивача Васечка Ю.А.,
представника відповідача Боберського І.М.,
представника третьої особи Сибірякової А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства оборони України, яким просила визнати протиправним та скасувати п. 4 рішення відповідача, оформленого протоколом від 30.09.2016 року № 83 та зобов`язати відповідача призначити та провести виплату їй одноразової грошової допомоги у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, що становить 800000,00 грн.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року позов задоволено.
Постанова мотивована тим, що в ході спеціального розслідування було встановлено, що загибель солдата ОСОБА_2 пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби та не являється наслідком дій, які містять ознаки адміністративного правопорушення, скоєних у стані алкогольного сп`яніння. Наведене підтверджується вироком Яворівського районного суду Львівської області, яким військовослужбовця ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 414 Кримінального кодексу України, а саме що він порушив правила поводження зі зброєю, що заподіяло смерть ОСОБА_2 . Оскільки ОСОБА_1 є матір`ю, членом сім`ї ОСОБА_2 , а тому має право на призначення та отримання одноразової допомоги у зв`язку з його загибеллю. При цьому, дана допомога не виплачується лише у випадку, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення активних дій самим військовослужбовцем, який знаходиться у стані алкогольного сп`яніння. Однак відповідно до матеріалів службового розслідування не встановлено ознак вчинення кримінального правопорушення, вчинення ОСОБА_2 дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, що мали наслідком його смерть, а навпаки доведено, що, незважаючи на вміст алкоголю в крові, смерть ОСОБА_2 настала внаслідок вчинення злочину іншою особою. З врахуванням викладеного суд дійшов висновку про безпідставність посилання відповідача на ст. 16-4 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» як на підставу для відмови позивачу у виплаті грошової допомоги.
Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить постанову скасувати і прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на момент смерті син позивача ОСОБА_2 виконував обов`язки військової служби в стані алкогольного сп`яніння, що є адміністративним правопорушенням, а відтак його загибель, зокрема, є наслідком виконання ним обов`язків військової служби в нетверезому стані. При цьому, апелянт вказує, що загальновідомим є те, що вживання спиртних напоїв знижує самоконтроль людини, спричиняє моральну нестійкість, корисливі та агресивні мотиви, а мозок людини, отруєний алкоголем, завжди дає негативні збої у своїй діяльності. Тому, на думку апелянта, вживаючи алкогольні напої під час несення служби, ОСОБА_2 усвідомлював їх негативний вплив на організм та передбачав або мав передбачити, що такі дії можуть призвести до негативних наслідків, в тому числі летальних, оскільки у нього та інших військовослужбовців була зброя, заряджена бойовими набоями. Тому апелянт вважає, що смерть ОСОБА_2 сталася внаслідок виконання ним обов`язків військової служби в стані алкогольного сп`яніння, що відповідно до ст. 16-4 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є підставою для відмови у виплаті членам його сім`ї спірної грошової допомоги. Крім того, апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити позивачу вказану допомогу, оскільки відповідно до принципу розподілу влади та засад адміністративного судочинства завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю рішень суб`єктів владних повноважень і суд не може втручатись в дискреційні повноваження відповідного органу влади, а вправі лише зобов`язати цей орган розглянути спірне питання, але не приймати рішення про зобов`язання виплатити спірну допомогу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін і третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану постанову слід змінити з наступних підстав.
Як встановив суд, позивач у справі ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 .
30.01.2015 року ОСОБА_2 загинув під час проходження військової служби у Військовій частині польова пошта НОМЕР_1 .
Після смерті (загибелі) сина ОСОБА_1 звернулась до Львівського обласного військового комісаріату із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, до якої додала усі підтверджуючі документи, передбачені законодавством.
Заяву позивача із доданими до неї матеріалами Львівський обласний військовий комісаріат передав до Міністерства оборони України для вирішення питання про виплату вказаної допомоги.
Однак рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 30.09.2016 року, оформленого протоколом № 83, було вирішено відмовити ОСОБА_1 в призначенні вказаної одноразової грошової допомоги. Своє рішення відповідач мотивував тим, що оскільки нещасний випадок стався під час виконання обов`язків військової служби в стані алкогольного сп`яніння, то підстав для призначення допомоги немає.
Про вказане рішення Міністерства оборони України ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив ОСОБА_1 листом від 08.11.2016 року № 10988.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскарженого рішення відповідача з таких підстав.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 3 даного Закону його дія поширюється на членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Частиною 1 та п. 1 ч. 2 ст. 16 цього Закону встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога) це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 16-2 цього Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі, зокрема, 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 16-3 даного Закону одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її отримання. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від отримання одноразової грошової допомоги її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.
А відповідно до ч. 6 ст. 16-3 цього Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві резервістами.
Відповідно до п. 3 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Згідно з п. 4 цього Порядку одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, повязаного з виконанням ним обов`язків військової служби.
Пунктами 12, 13 цього Порядку визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів). Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Як встановив суд, ОСОБА_2 проходив військову службу за контрактом у шостій роті забезпечення навчального процесу відділення підготовки фахівців механізованих та танкових військ Військової частини польова пошта НОМЕР_1 на посаді механіка-водія.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер по дорозі у лікарню від ушкодження внаслідок пострілу з вогнепальної зброї.
Як вбачається з лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 від 31.01.2015 року № 17/2015, причиною його смерті визначено ушкодження внаслідок пострілу з вогнепальної зброї, намір не визначений, смерть настала по дорозі у лікарню.
Відповідно до висновку експерта КЗ «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 06.02.2015 року № 449/2015-т при судово-токсикологічній експертизі крові трупа ОСОБА_2 виявлено етиловий спирт у кількості 1,77‰ (проміле).
Також відповідно до наказу начальника Академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного від 30.01.2015 року № 30-АД було призначено спеціальне розслідування по факту загибелі військовослужбовця ОСОБА_2 та створено комісію з проведення розслідування причин та обставин загибелі військовослужбовця.
Наказом командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 07.03.2015 року № 488 «Про результати службового розслідування за фактом загибелі солдата військової служби за контрактом ОСОБА_2 » зафіксовано, що в ході проведення службового розслідування було встановлено, що близько 16:00 год. 30.01.2015 року під час повернення до розташування чергової зміни підрозділу посилення охорони складу РАО, в результаті необережного поводження зі зброєю під час пересування сходовою кліткою в клубі військової частини польова пошта НОМЕР_1 у солдата за контрактом ОСОБА_3 стався несанкціонований постріл, яким в груди було поранено солдата ОСОБА_2 , унаслідок чого останній близько 16:30 год. помер в реанімаційному відділенні Новояворівської міської лікарні Львівської області.
Як вбачається з Акту спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком, що стався з військовослужбовцем військової служби за контрактом ОСОБА_2 , форми НВ-6, в розділі 3 «Обставини, за яких стався нещасний випадок», зокрема, зазначено, що комісією спеціального розслідування встановлено, що хоча солдат ОСОБА_2 і перебував в стані алкогольного сп`яніння, разом з тим, нещасний випадок, що з ним стався, не є наслідком отруєння алкоголем. Крім того, як встановлено комісією, командування військової частини не усунуло потерпілого, який знаходився в стані алкогольного сп`яніння, від виконання військової служби. Тому комісія дійшла висновку, що смерть потерпілого відповідно до ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» настала під час виконання службових обов`язків військової служби в період її проходження внаслідок одержання поранень заподіяних іншою особою.
Аналогічні обставини зафіксовано в Акті про нещасний випадок щодо ОСОБА_2 від 14.04.2015 року № 4/15 та в наказі начальника Академії сухопутних військ імені Гетьмана Петра Сагайдачного від 06.04.2015 року № 122-ОД «Про результати спеціального розслідування по факту загибелі військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 ».
Також в акті про нещасний випадок від 14.04.2015 року зафіксовано, що причиною нещасного випадку є травмування (смерть) внаслідок протиправних дій інших осіб; медичний висновок про діагноз ушкодження здоров`я потерпілого: до смерті призвело травматичне ушкодження легенів з кровотечею, знекровлення, внаслідок пострілу з вогнепальної зброї; перебування потерпілого у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння: так.
При цьому, колегія суддів зазначає, що у наведених вище документах вказано, що на момент поранення ОСОБА_2 здійснював виконання обов`язків військової служби та лише констатовано перебування його у стані алкогольного сп`яніння, але зазначено, що нещасний випадок, який стався з ним, не є наслідком отруєння алкоголем.
Також суд дослідив копію вироку Яворівського районного суду Львівської області від 02.03.2016 року у справі № 460/1325/15-к, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.11.2016 року, про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 414 Кримінального кодексу України, яким останнього визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Санкція ч. 2 ст. 414 Кримінального кодексу України передбачає покарання за порушення правил поводження зі зброєю, а також із речовинами і предметами, що становлять підвищену небезпеку для оточення, що заподіяло тілесні ушкодження кільком особам або смерть потерпілого.
Таким чином, зазначеними вище документами підтверджується факт смерті (загибелі) ОСОБА_2 під час виконанням ним обов`язків військової служби.
Як встановив суд, ОСОБА_1 дотрималась всіх вимог зазначених нормативно-правових актів щодо порядку та умов отримання спірної грошової допомоги, а саме подала відповідну заяву з усіма необхідними документами до Львівського обласного військового комісаріату, який передав дані матеріали до Міністерства оборони України для прийняття відповідного рішення.
Відмовляючи у призначенні спірної допомоги, Міністерство оборони України, як зазначено вище, виходило з того, що смерть військовослужбовця є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, посилаючись на ч. 1 ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Так, відповідно до ч. 1 ст. 16-4 даного Закону призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Аналогічні норми містяться в п. 19 зазначеного вище Порядку.
Проаналізувавши зміст наведених норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначена допомога не призначається з підстав, наведених цими нормами, лише у випадку, якщо смерть військовослужбовця є наслідком його перебування у стані алкогольного сп`яніння, а саме вчинення ним певних активних дій у стані алкогольного сп`яніння, які безпосередньо призвели до смерті (загибелі). Водночас, сам факт перебування військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння на час настання смерті не визначається вказаними нормами права як підстава для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.
Тобто, на думку колегії суддів, в такому випадку необхідно встановити причинно-наслідковий зв`язок між станом сп`яніння військовослужбовця та його смертю (загибеллю).
Як правильно встановив суд першої інстанції на підстав наданих сторонами пояснень та письмових доказів, зокрема, матеріалів спеціальних розслідувань, поранення ОСОБА_2 , внаслідок якого він помер, не було наслідком вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або перебування у стані алкогольного сп`яніння, а навпаки встановлено, що його смерть настала внаслідок вчинення злочину іншою особою військовослужбовцем ОСОБА_3 .
Також колегія суддів зазначає, що у наведених вище документах вказано, що на момент поранення ОСОБА_2 виконував обов`язки військової служби та лише констатовано перебування його у стані алкогольного сп`яніння, але зазначено, що нещасний випадок, який стався з ним, не є наслідком отруєння алкоголем.
Крім того, випадок смерті (загибелі) ОСОБА_2 визнано нещасним випадком та складено відповідний акт форми НВ-1, а відповідно до п. 1.8 «Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України», затвердженої наказом Міністра оборони України від 06.02.2001 року № 36, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.02.2001 року за № 169/5360, за результатами розслідування не складається акт і не беруться на облік нещасні випадки, що сталися з військовослужбовцями, зокрема, внаслідок отруєння алкоголем.
Доводи відповідача про те, що вживання спиртних напоїв завжди негативно впливає на стан і діяльність людини, а також, що, вживаючи алкогольні напої під час несення служби, ОСОБА_2 усвідомлював їх негативний вплив на організм та передбачав або мав передбачити, що такі дії можуть призвести до негативних наслідків, в тому числі летальних, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі твердження є загальними твердженнями та припущеннями відповідача, не підтвердженими конкретними доказами. Також такі доводи спростовуються встановленими судом обставинами та дослідженими письмовими доказами, описаними вище.
Також колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про скоєння ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення (розпивання алкогольних, слабоалкогольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами), оскільки Кодекс доповнено даною статтею відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності військовослужбовців, надання командирам додаткових прав та покладення обов`язків в особливий період» від 05.02.2015 року № 158-VIII, який набув чинності з 05.03.2015 року, тобто вже після настання зазначеного вище нещасного випадку з ОСОБА_2 .
Враховуючи наведені вище обставини та положення законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що Міністерство оборони України не надало суду достатніх та беззаперечних доказів, які б свідчили, що його рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в зв`язку із загибеллю її сина ОСОБА_2 прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України та з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення для його прийняття. За таких обставин суд першої інстанції, на думку колегії суддів, підставно визнав протиправним і скасував п. 4 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 30.09.2016 року № 83, а також зобов`язав відповідача призначити і виплатити ОСОБА_1 спірну одноразову грошову допомогу у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.
Щодо тверджень Міністерства оборони України про те, що суд першої інстанції, зобов`язавши його призначити та виплатити позивачу вказану допомогу, втрутився в його дискреційні функції (виключну компетенцію), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
З наведеного вище можна дійти висновку, що у випадку, коли суб`єкт владних повноважень наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.
Водночас у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.
Також колегія суддів вважає можливим та доцільним застосувати до спірних правовідносин практику Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 14.06.2007 року у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» наголосив, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.
Таким чином, на думку колегії суддів, наявна в суб`єкта повноважень свобода дій при прийнятті рішення в межах його повноважень не є абсолютною, а обмежена певними законодавчо встановленими рамками, якими, зокрема, визначаються підстави та необхідні умови прийняття певного рішення, зміст цього рішення, його альтернативні варіанти, а також перелік дій, які повинна вчинити особа для отримання певної вигоди внаслідок прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що дії Міністерства оборони України як суб`єкта владних повноважень та можливі варіанти рішень, які можуть прийматись за результатами розгляду заяви особи про признання та виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, чітко регламентовані Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і Порядком призначення і виплати цієї допомоги, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, а тому відсутність передбачених цими нормами законодавства обставин, які б перешкоджали у спірному випадку призначити таку допомогу ОСОБА_1 , зобов`язує відповідача призначити і виплати її позивачу в порядку, строки та в розмірі, що встановлені законодавством.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що відповідно до змісту норм наведених вище Закону та Порядку призначення та обчислення розміру одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця належить до компетенції Міністерства оборони України, тому суд не повноважний зобов`язати відповідача виплатити конкретну суму такої допомоги, а може лише зобов`язати відповідача провести її нарахування та виплату відповідно до вимог законодавства.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обрав неправильний спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 щодо розміру належної їй разової грошової допомоги в частині зазначення конкретної суми цієї допомоги у розмірі 800000,00 грн.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, але із помилковим застосуванням норм матеріального права, що відповідно до п. 1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни оскаржуваної постанови.
Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 2 ч. 1 ст. 198, п. 1 ст. 201, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року у справі № 813/4502/16 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії змінити, виключивши з третього абзацу резолютивної частини постанови слова «що становить 800000 (вісімсот тисяч) грн. 00 коп.».
В решті постанову залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
Н. В. Ільчишин
Постанова складена в повному обсязі 29.09.2017 року