Справа № 820/986/17
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 р.Справа № 820/986/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2017р. по справі № 820/986/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2017 №55-17;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2017 №55-17 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин його справи та ситуації, що склалась в країні його походження. Вказав, що спірне рішення порушує його права, для відновлення яких необхідно зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2017 р. адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено в повному обсязі. Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2017 №55-17. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Державною міграційною службою України подано апеляційну скаргу, в якій зазначають, що керуючись рішенням ДМС України від 27.10.2016 № 61-16, враховуючи постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2016 № 820/1276/16 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 № 820/1276/16, ГУ ДМС України в Харківській області вбачає за необхідне дослідити відповідність ОСОБА_1 умовам, за яких його можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зазначають, що позивач повідомив, що напередодні прибуття до України, проживав у АДРЕСА_1 (заява-анкета від 29.12.2014, співбесіда від 15.01.2015 та 12.02.2015), під час повторного розгляду заяви, на співбесіді від 16.12.2015 - АДРЕСА_1 під час останнього повторного розгляду заяви, на співбесіді від 09.12.2016 - м. Дараа, р-н Хуран. При цьому, на співбесіді від 16.12.2015, позивач повідомив, що у м. Дараа, знаходиться будинок його матері, куди він з родиною іноді приїжджав. Стосовно викрадення рідного брата Луая у 2012 році, на співбесіді від 15.01.2015 позивач розповів, шо його викрали невідомі особи, що через десять хвилин після викрадення брат вибрав момент, відкрив двері автомобіля та вистрибнув з нього, за ним гналися але не догнали його, після чого він забрав сім'ю та виїхав до Туреччини. Під час співбесідіи від 16.12.2015 позивач повідомив, що його брата викрали, привезли до якогось приміщення, з якого він збіг, після чого забрав свою сім'ю та виїхав з Сирії невідомо куди. На співбесіді від 09.12.2016 позивач повідомив, що не знає де його батьки, брати та сестри, і далі. на тій самій співбесіді, повідомив, що його родина проживає у США. Зазначають, що вищевикладене ставить під сумнів правдоподібність повідомленої позивачем інформації щодо обставин своєї справи. Зазначають, що інформація по країні походження вказує на поступове збільшення кількості населенних пунктів, шо приєдналися до процесу перемир'я в Сирії. Так, на 16 листопада 2016 року їх кількість становила 945і". на 28 листопада 2016 року - 1 тисяча, на 12 грудня 2016 року - 10461. На співбесіді від 09.12.2016 позивач повідомив про діючий на даний час аеропорт у м. Дамаск, шо підтверджується інформацією української компанії-агенства «ПІЛОТ» (акредитована Міжнародною Асоціацією Авіаційного Транспорту - ІАТА) - авіарейси з м. Київ (аеропорт Бориспіль) до міжнародного аеропорта м. Дамаск здійснюються авіакомпаніями: «Міжнародні авіалінії України», АгегЬацап Аігііпез», «Тигкізй Аігііпез»12. Вищенаведена інформація вказує, що рідне місто позивача Дамаск, знаходиться під контролем державної влади країни, в якому відсутні військові дії, та позивач має можливість повернутися до нього повітряним шляхом. Інші, вказані вище міста, також знаходяться під контролем державної влади країни і позивач може використовувати їх в якості альтернативи внутрішнього переміщення. Посилаються на те, що позивач на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, з цих приводів державними органами не переслідувався. Отже, загроза життю, безпеці чи свободі позивачу в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня. Відмітки в національному паспорті позивача № НОМЕР_1 свідчать, що після прибуття до України, позивач зареєструвався в посольстві Сирії в Україні (м. Київ) у вересні 2014 року та продовжив термін дії зазначеного паспорта з вересня 2014 року до серпня 2018 року (див. додаток 7). Зазначені факти свідчать про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права та він користується захистом країни своєї громадянської належності. Згідно з п.п. 99-100 глави II Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН13, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт або продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обгрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту, як біженець. Отже, факт добровільного прийому захисту з боку країни своєї громадянської приналежності, свідчить про те що позивач не потребує міжнародного захисту та не є біженцем. Посилаються на те ,що позивач не відразу звернувся за статусом біженця або особи, яка потребує додаткового захисту - незважаючи на те, що збройний конфлікт у Сирії розпочався ще у березні 2011 року, позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області лише у грудні 2014 року. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15.05.2014): «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим...»14. Тобто, несвоєчасне звернення позивача за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині. На підставі викладеного, зазначають, що враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», було відмовлено громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Досліджуючи наявну судову практику вирішення подібних правових спорів, слід врахувати висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10 жовтня 2012 року у справі № К-41452/10. На підставі вищевикладеного просять скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2017 у справі № 820/986/17 та винести нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 6 ст. 12 КАС України та ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Представником позивача до суду подано письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 громадянин Сирійської Арабської Республіки, вперше прибув до України у 2009 році з метою навчання.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 29.12.2014 р. вперше звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в країні його громадянської належності - Сирійській Арабській Республіці, відбувається громадянська війна, жителі країни громадянської належності позивача підлягають тортурам та знущанням, а тому існує вірогідність бути призваним на військову службу за умови повернення до Сирійської Арабської Республіки. Заявником було вказано, що участь у збройному конфлікті та вбивство людей суперечить його переконанням.

Проте, 05.05.2015 року позивач отримав повідомлення від Головного управління ДМС у Харківській області №30 від 30.04.2015 року, про те що відповідно до ст. 6 ЗУ "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону на підставі рішення ДМС України від 27.04.2015 року №349-15.

Колегією суддів встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2015 р. по справі №820/4857/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення, в задоволенні позову було відмовлено.

Як встановлено під час судового розгляду справи, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 р. по справі №820/4857/15 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 28.07.2015р. по справі №820/4857/15 - скасовано, ухвалено нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задоволено; скасовано рішення Державної міграційної служби України від 27.04.2015 року №349-15 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи встановлено, що 14.03.2016 року позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №12 від 11.03.2016 р. про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2016 року № 10-16.

З метою оскарження вказаного рішення позивач звернувся із позовом до Харківського окружного адміністративного суду.

Колегією суддів встановлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2016 року у справі №820/1276/16 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, скасовано рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2016 р. № 10-16 про відмову ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 року у справі №820/1276/16 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2016 року залишено без змін.

На виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2016 р. та ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 року по справі №820/1276/16 відповідачем видано рішення від 27.10.2016 року №61-16, яким зобов'язано Головне управління ДМС у Харківській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення Державної міграційної служби України.

Позивачем 06.03.2017 року отримано повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №9 від 03.03.2017 р. зі змісту якого встановлено, що відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2017 року № 55-17.

З огляду наявної в матеріалах справи копії оскаржуваного позивачем рішення Державної міграційної служби України від 17.02.2017 року № 55-17, колегією суддів встановлено, що рішення прийнято з підтриманням висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області та з врахуванням постанови Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2015 року та ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 року у справі №820/1276/16.

Зі змісту висновку у справі №2014КН0083 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сірійської Арабської Республіки ОСОБА_1, складеного Головним управлінням ДМС у Харківській області 11.01.2017 року, колегією суддів встановлено, що при винесенні спірного рішення Державна міграційна служба України, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Харківській області, виходила з тих підстав, що за результатами оцінки матеріалів справи щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина, встановлено відсутність умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Так, міграційною службою не прийнято до уваги Рекомендації Управління Верховного комісара ООН у справах біженців з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (редакція ІІ) від 27 жовтня 2014 року, в яких зазначено, що ситуація щодо захисту прав людини в Сирії погіршується, і в країні вчиняються порушення, рівносильні злочинам проти людяності, що підкріплюються повною відсутністю відповідальності. До групи ризику належать, зокрема, противники сирійського уряду та особи, які такими вважаються, учасники протестів, активісти та інші особи та їх родичі, яких вважають прихильниками опозиції; цивільні особи та їх родичі, які проживають в міських районах, селах та селищах, які вважаються противниками уряду.

У Доповіді незалежної міжнародної комісії Ради з прав людини з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 12 лютого 2014 року зазначено, що урядові війська і проурядові ополченці продовжують здійснювати масштабні напади на цивільних осіб, та систематично скоюють злочини проти людяності у формі вбивств, тортур, зґвалтувань і насильницьких зникнень.

Окрім того, у доповідях Генерального секретаря від 18.02.2015 року, 21.01.2016 року, 11.12.2015 року, 11.11.2015 року про виконання резолюцій 2139(2014), 2165(2014), 2191(2014), 2258(2015) Ради Безпеки ООН вказується, що на всій території Сирійської Арабської Республіки триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля. Зокрема, відзначаються військові дії у муфахазі Алеппо та у муфахазах Дамаск, Латакія.

Згідно офіційної позиції УВКБ ООН державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в Сирії в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну.

Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Відповідно до пункту 10 вказаної Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Державна міграційна служба України, приймаючи спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не прийняла за належне той факт, що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У позовній заяві позивач зазначив, що у Сирії він жив в місті Дамаск. У 2007-2009 роках проходив строкову військову службу в сірійській армії. Він приїхав в Україну у 2009 році на навчання. Позивач у 2016 році закінчив медичний факультет Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна.

Як вказано позивачем, після початку війни в Сирії було зруйновано будинок його матері в Дераа. У 2013 році його батьки продали будинок в Дамаску та, рятуючись від війни, виїхали до Туреччини, а потім до США, його брати і сестри також виїхали з Сирії.

На даний час позивач не може повертатися до Сирії оскільки там іде громадянська війна та масштабні військові дії. У випадку повернення на Батьківщину, позивача може бути призвано з запасу до лав армії і він буде змушений вбивати своїх співгромадян, що суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам. У випадку відмови стріляти, на думку позивача, його буде вбито як дезертира. У Сирії у великій кількості гине мирне населення. У Сирії відбуваються невибіркові напади на цивільних осіб та цивільні населені пункти (у тому числі з використанням балістичних ракет), незаконно використовуються касетні боєприпаси, також відбуваються страти без суду, насильницькі зникнення і застосовуються тортури, хімічна зброя.

При цьому, з наявних в матеріалах справи доказів колегією суддів встановлено, що вперше 29.12.2014 року гр. Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в країні його громадянської належності - Сирійській Арабській Республіці, відбувається громадянська війна, жителі країни громадянської належності позивача підлягають тортурам та знущанням, а тому існує вірогідність бути призваним з лав запасу на військову службу за умови повернення до Сирійської Арабської Республіки. Участь у збройному конфлікті (а саме - вбивство людей) суперечить переконанням позивача. Будинок, в якому жив позивач зруйнований, а відтак позивачу нема куди повертатись. Вказане, за його судженням, є підставою для отримання ним в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Повторний розгляд заяви позивача було проведено відповідачем з врахуванням постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 року по справі №820/4857/15.

Колегія суддів також зазначає, що за даними програми "Діловодство спеціалізованого суду (ДСС)" та зі змісту постанови від 22.12.2015 року по справі №820/4857/15 встановлено зазначення судом, що відсутні підстави вважати, що позивач не може повернутися до Сирійської Арабської Республіки через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок. Однак при дослідженні обставин з якими п. 13 частини ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, відповідачем встановлювались лише ті обставини, які були закріплені в старій редакції Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

На співбесіді, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії протоколу співбесіди, ОСОБА_1 було повідомлено, що в 2012 році його виїхала до Туреччини. Позивачем повідомлялось про викрадення його брата та його подальший виїзд з родиною з країни після втечі. Також вказано, що він не може повернутися до Сирії, оскільки боїться призову з лав запасу до урядової армії, бо не хоче воювати та загинути.

Повторний розгляд заяви позивача було проведено відповідачем з врахуванням постанови Харківського окружного адміністративного суду від 31.05.2016 року та ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 року у справі №820/1276/16.

На співбесіді, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії протоколу співбесіди, ОСОБА_1 було також повідомлено, що він не може повернутися до Сирії, оскільки там зараз війна та він боїться призову з лав запасу до урядової армії, бо не хоче воювати та загинути.

Щодо посилань представника відповідача у письмових запереченнях на наявні в протоколах співбесід розбіжності у наданих позивачем відповідях на питання, суд зазначає , що згідно частин 3, 5 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З врахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не надано належної оцінки тому, чи змінилася на час звернення позивача за отриманням статусу біженця політична ситуація в країні походження, не з'ясовано в повній мірі характер об'єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування з політичних підстав, враховуючи обставини, які не дають можливості повернутися до країни свого походження, та на скільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров'ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

При цьому як встановлено зі складеного третьою особою висновку від 11.01.2017 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сірійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на разі не вся територія Сирії охоплена конфліктом, зокрема рідне місто позивача Дамаск, а також інші міста, знаходяться під контролем державної влади країни і заявник може їх використовувати в якості альтернативи внутрішнього переміщення.

Однак позивачем в адміністративному позові та під час співбесід було вказано, що його дім в м. Дамаск продано батьками, а дім м. Дараа зруйнований, та крім того, позивач не може повернутися до Сирії, оскільки боїться призову з лав запасу до урядової армії, бо не хоче воювати та загинути.

Колегія суддів зазначає, що за інформацією Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]) враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з'являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти; є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.

Щодо посилань третьої особи у висновку від 11.01.2017 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Сірійської Арабської Республіки ОСОБА_1, з якими погодився і відповідач шляхом видання оспорюваного в даній справі рішення на його реєстрацію в посольстві Сирії в Україні та відмітки у його національному паспорті НОМЕР_1 та продовження його дії з вересня 2014 року по серпень 2018 року, а отже забезпечення його країною походження необхідними правами, колегія суддів зазначає, що вказані обставини не можуть свідчити про можливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності, оскільки у цій країні змінилася соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку відносно позивача відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, неприпустимим є висновок щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів вважає рішення Державної міграційної служби України від 16.12.2016 № 644-16 прийнятим без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та таким, що підлягає скасуванню.

З урахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів вважає вимоги ОСОБА_1 правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Також колегія суддів зазначає, що ухвалою від 12.07.2016р. по справі №820/1276/16 Харківським апеляційним адміністративним судом встановлено, що існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань б разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні. Отже ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становіть ризик для людини, яку висилають в цю країну, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Враховуючи викладене вище, а також обставини, встановлені під час судового розгляду, колегія суддів прийшла до висновку, що твердження позивача про наявність в ОСОБА_1 небезпеки його життю не можна вважати необгрунтованими.

Відповідно до плі. 1-2 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Відповідно до п. 6.10. «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», які затвердженні наказом МВС У країни № 649 від 07.09.2011 року (далі-Правила) у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ про повторний розі ляд заяви.

Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Однак відповідач та третя особа, при винесенні оскаржуваного рішення, проігнорували обставини, які встановлені судом та визнані загальновідомими в ухвалі від 12.07.2016р.

Посилання Державної міграційної служби України на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 10.10.2012 р. по справі № К-41452/10 є не обґрунтованим. Дане судове рішення не є рішенням якє підпадає під застосування статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства, та таким що мають преюдиційне значення для вирішення справи.

З наведених вище підстав, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, та не впливають на правомірність висновків суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2017р. по справі № 820/986/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Григоров А.М.
Судді(підпис) (підпис) Подобайло З.Г. Тацій Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 02.10.2017 р.