Справа № 461/4577/16-а
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/5102/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Матковська З.М.,

судді Запотічний І.І.,

секретаря судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

від позивача - ОСОБА_1

від відповідача 1 - Перхач С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м.Львова на постанову Галицького районного суду м.Львова від 16.03.2017 року у справі № 461/4577/16-а за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м.Львова про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

13.07.2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду першої інстанції із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (відповідач1), управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м. Львова (відповідач2), в якому просила: визнати протиправними дії ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області та Управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м. Львова щодо призупинення виплати ОСОБА_3 пенсії по інвалідності за загальним захворюванням з 01 червня 2015 року; зобов'язати ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області та управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м. Львова відновити з 01 червня 2015 року виплату пенсії по інвалідності за загальним захворюванням, призначеної позивачу ОСОБА_3 відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-ІУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зі стягненням з відповідачів вказаних грошових сум за зазначений період невиплати від 01.06.2015 по даний час. Позов обґрунтовує тим, що перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Галицькому районі м. Львова та отримувала пенсію як інвалід 3-тьої групи загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із 30.09.2011 року. Окрім цього, продовжує працювати та перебуває на посаді судді Апеляційного суду Львівської області. З 01.06.2015 року відповідачем припинено виплату даної пенсії з посиланням на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Однак, із 01.06.2015 р. відпали обставини, які б перешкоджали отримувати зазначену пенсію.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 16.03.2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м. Львова щодо призупинення виплати ОСОБА_3 пенсії по інвалідності за загальним захворюванням з 01 червня 2015 року. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м. Львова відновити з 01 червня 2015 року виплату пенсії по інвалідності за загальним захворюванням, призначеної позивачу ОСОБА_3 відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зі стягненням з управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м. Львова грошових сум за зазначений період невиплати від 01 червня 2015 року та проводити таку виплату до виникнення обставин, з якими закон пов'язує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із викладеними у вищевказаній постанові суду першої інстанції висновками, відповідач2 подав апеляційну скаргу і просить скасувати постанову суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм діючого законодавства, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Скаргу обґрунтовує тим, що 01.04.2015 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213, якими ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» викладено у новій редакції. Відповідно до вказаної статті тимчасово, по 31.12.2017 року, пенсії, призначені відповідно до цього Закону у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» не виплачується. Після звільнення з роботи та подання до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання трудової книжки із записом про звільнення або відповідно витягу з наказу, з дня, наступного за днем звільнення, пенсія виплачується у повному розмірі. А відтак, вважає, що виплату пенсії позивачу було припинено відповідно вимог чинного законодавства. Окрім того, з покликанням на норми ст. 99 КАС України, зазначає, що позивач звернулася до суду в липні 2016 року та просить відновити «порушене право» з 01.06.2015 р., що виходить за межі строку звернення до адміністративного суду. Просить прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Відповідач1 погоджується з апелянтом, вважає що рішення суду першої інстанції незаконне і необґрунтоване. Просить його скасувати і прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач заперечив доводи апеляційної скарги, вважає що суд першої інстанції дослідив всі обставини справи і прийшов до вірного висновку.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Галицькому районі м. Львова та із 30.09.2011 року отримувала пенсію як інвалід 3-тьої групи загального захворювання в розмірі 2927,50 грн. щомісячно. З 18.09.2014 року безтерміново, що підтверджується довідкою Сихівської міжрайонної МСЕК серія 10 ААВ №835683. З 01.04.2015 року відповідачем Управлінням Пенсійного фонду України у Галицькому районі м. Львова припинено виплату зазначеної пенсії позивачу з посиланням на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213-УІІІ. Позивач обіймає посаду судді Апеляційного суду Львівської області.

Із 01.04.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року (Закон №213-VIII від 02.03.2015 року), пп. 2 п. 12 розділу 1 якого внесені зміни у ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно яких: - Тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року: у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються; та у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеною розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого осіб, які втратили працездатність. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Згідно п. 2 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону №213-VIII від 02.03.2015 року порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Разом із тим, відповідно до п. 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 213-УІІІ від 02.03.2015 року у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

З аналізу цієї правової норми вбачається, що вона чітко визначає подію з ненастанням якої припиняють свою дію норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Конституційний Суд України у п. 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 року №4-зп (справа про набуття чинності Конституцією) зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відтак, пунктом 5 Розділу III Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213- УІІІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Таким чином, з 01 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зазначена правова позиція (висновок) викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року №21-948а16, та в силу вимог ст. 244-2 КАС України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Статтею 1 Закону №1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом

Стаття 64 Конституції України передбачає обмеження соціально-економічних прав (в тому числі зупиненням дії законів та їх окремих положень) на певний строк лише в умовах воєнного або надзвичайного стану. Водночас, на момент прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» й до виникнення спору та його розгляду судом такий стан в Україні у передбаченому законом порядку запроваджено не було, встановлення обмежень щодо отримання пенсії деяким категоріям громадян є порушенням конституційних вимог щодо рівності всіх громадян, ставить, громадян у нерівні умови, що також є порушенням принципів правової держави.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей

Таким чином, запроваджені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015 року та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 тимчасові обмеження щодо виплати пенсії суперечать: - статті 14, статті 1 Першого протоколу Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» щодо дискримінації при виплаті пенсії в залежності від роду занять та позбавленні права на належне майно у формі призначених пенсійних виплат; - статтям 22, 46, 58 Конституції України щодо недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод в тому числі і в сфері соціального захисту та пенсійних виплат; - основоположним принципам, закріпленим у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо рівноправності застрахованих осіб при отриманні пенсійних виплат.

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004).

Відповідачами не доведено та не надано суду переконливих доказів на обґрунтування правомірності своїх дій щодо невиплати пенсії позивачу із 1 червня 2015 р.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Галицькому районі м.Львова залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду м.Львова від 16.03.2017 року у справі № 461/4577/16-а без змін.

Ухвала набирає законної з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді З. М. Матковська
І. І. Запотічний