Справа № 826/5071/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 жовтня 2017 року № 826/5071/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «РЕД Оптімал»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 08.12.2006р. № та від 08.12.2016р. № в частині,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕД Оптімал» (надалі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.12.2012 №;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.12.2016 № в частині основного платежу в сумі 102 899 грн та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 51 499, 50 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначає, що не погоджується з висновками Акта перевірки щодо порушення позивачем відповідних положень Податкового кодексу України, оскільки висновки відповідача за наслідками проведеної перевірки щодо порушень позивачем положень Податкового кодексу України при визначенні суми податкового кредиту та витрат є хибними, базуються виключно на суб'єктивних припущеннях перевіряючих, які не мають підтвердження належними доказами.

Представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись при цьому на те, що під час проведення перевірки встановлено господарські взаємовідносини позивача з підприємствами, які на думку податкового органу, мають ознаки фіктивності. А тому, правочини, що укладені між позивачем та контрагентами є такими, що не мали на меті настання реальних наслідків, а у позивача відсутнє законне право на віднесення сум по спірним правовідносинам до податкового кредиту та витрат. За таких обставин, податковий орган просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2016 відповідачем на підставі акта перевірки № 354/26-15-14-01-03/37017989 від 18.11.2016, прийнято наступні оскаржувані податкові повідомлення:

- , яким позивачу за порушення п.п.138.8, 139.1.1, 144.1 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток» всього в сумі 1 369 915 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 1 095 932 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 273 983 грн.

- , яким позивачу за порушення п.п.185.1, 188.1, 187.1, 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 Податкового кодексу України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість всього в сумі 302847 грн, в т.ч. за основним платежем в сумі 201 898 грн, штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 100 949 грн.

Позивачем оскаржується ППР № в частині, що стосується формування податкового кредиту (а.с. 59 том 1).

Як вбачається з акта перевірки та заперечень відповідача, збільшення грошового зобов'язання та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, ґрунтується на обставинах безтоварності господарських операцій між позивачем і ТОВ «Укройлпродукт», ТОВ «Нафтотрейд», ТОВ «Адеа груп», ТОВ «Фінанс промгаз».

Контролюючий орган посилається на не надання позивачем до перевірки: актів приймання нафтопродуктів ф.5-НП, первинних документів, що підтверджують зберігання пального, сертифікатів відповідності та порушення норм податкового законодавства контрагентами позивача.

Інших підстав для збільшення позивачу сум грошового зобов'язання з ПДВ, податку на прибуток та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, акт перевірки в собі не містить.

Не погоджуючись з обґрунтованістю зазначених доводів контролюючого органу та, як наслідок, правомірністю податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Чинне законодавство України не містить в собі визначення поняття «безтоварність» (господарської операції).

Разом з тим, Закон України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» пов'язує господарську операцію не з самим по собі фактом підписання цивільно-правової угоди (договору), а з безпосереднім фактом руху активів платника податків та рухом його коштів. Відтак, для того, щоб господарська операція вважалася законною, необхідною умовою є реальність її виконання, тобто пов'язаність змісту та обсягу господарської операції, що відображена в первинних документах з рухом товару, наданням послуг, виконанням робіт.

Укладення правочину має бути передумовою фактичного досягнення тих цілей, на настання яких він спрямований. Згідно статті 234 Цивільного кодексу України угода, яка не спрямована на настання реальних правових наслідків є фіктивною. Отже, вбачається за можливе прийти до висновку, що фіктивна і «безтоварна операція» є тотожними поняттями.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України фіктивне підприємництво це створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона.

Стаття 205 Кримінального кодексу України встановлює відповідальність за дії, які з зовнішнього боку є цілком легальними. При цьому, ключовою характеристикою виступає змістовний момент, а саме фіктивність - відсутність у осіб, які стоять за створеним або придбаним суб'єктом підприємництва, справжнього наміру здійснювати діяльність, зафіксовану в установчих документах і пов'язану з виробництвом товарів, виконанням робіт або наданням послуг. Зазначені особи мають на меті інше - прикриваючись юридичною особою, вони прагнуть приховати свою незаконну діяльність.

Частиною 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України саме вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

За змістом статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми, преюдиційними обставинами, що звільнені від доказування, є обставини, встановлені безпосередньо: 1) або вироком у кримінальній справі; 2) або постановою про адміністративний проступок.

Відповідно, висновки, в даному випадку, відсутності об'єктів оподаткування ПДВ та податком на прибуток, до яких прийшов контролюючий орган через призму ознак фіктивності контрагентів позивача, яка (фіктивність) встановлена контролюючим органом на підставі відомостей, що містяться в АІС «Податковий блок» та податковій інформації, отриманій відповідачем від податкових органів за місцем реєстрації контрагентів позивача, не сприймаються судом як преюдиційна обставина, відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як передбачено, п.44.1 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правовий аналіз норми п.44.1 ПК України дає змогу дійти висновку, що підставою для формування показників податкової звітності є належним чином оформлені первинні документи, що пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів.

Як вбачається з матеріалів справи, в перевіряємому періоді між позивачем і вказаними вище контрагентами укладено ряд однотипних договорів на поставку нафтопродуктів.

На підтвердження фактичності поставки нафтопродуктів, позивачем до матеріалів справи надано належним чином завірені копії видаткових накладних, податкових накладних, доказів оплати, ТТН, сертифікати якості та докази подальшої реалізації придбаних нафтопродуктів третім особам (том 2, том 3).

Дійсно, позивачем до матеріалів справи не надано доказів зберігання нафтопродуктів. Позивач, як під час перевірки, так і під час розгляду справи, наполягав на тому, що нафтопродукти, придбані у спірних контрагентів, одразу реалізовувались на третіх осіб, а отже, необхідність їх зберігання відсутня.

Оцінивши надані до матеріалів справи документи в їх сукупності, дослідивши взаємозв'язок між господарськими операціями, що відображені в первинних документах про купівлю нафтопродуктів позивачем у спірних контрагентів та господарськими операціями, що відображені в документах, за якими такі нафтопродукти реалізовувались позивачем на третіх осіб, Суд зазначає наступне.

Відповідно до видаткової накладної №221 від 21.11.2014 позивач придбав у ТОВ «АДЕАГРУП» паливо дизельне в кількості 6000 літрів.

Згідно ТТН ф.1-ТТН вказане дизельне паливо 21.11.2014 було доставлено в пункт розвантаження: Вінницька область автомобілем АА8860МН. Марка автомобіля та номер подорожного листа в ТТН відсутні.

В підтвердження товарності даної господарської операції та одночасно в підтвердження відсутності необхідності зберігання нафтопродуктів, позивачем до матеріалів справи надано докази реалізації 21.11.2014 року 6000 літрів дизельного палива на ТОВ «Ніка Імпорт».

Так, відповідно до видаткової накладної №1684 від 21.11.2014 дизельне паливо в кількості 6000 літрів реалізовано позивачем та ТОВ «Ніка Імпорт». В підтвердження перевезення 6000 літрів на ТОВ «Ніка імпорт» позивачем надано копію ТТН №Р1655 від 21.11.2014, з якої вбачається, що дизельне паливо було навантажено в інший автомобіль - АА6921МС, причіп ВС2009ХР в місті Києві та розвантажено в цей же день - 21.11.2014 в м. Вінниця по вул. Литвиненка, 31А.

Аналогічним чином, відповідно до видаткової накладної №252 від 15.12.2014 позивач придбав у ТОВ «Адеагруп» дизельне паливо в кількості 30 995 літрів. Відповідно до ТТН б/н від 15.12.2014 вказане дизельне паливо перевезено автомобілем АА 6198 ОА, причіп АА 0310 ХМ з м. Києва в м. Суми .

Реалізація дизпалива в кількості 30 995 літрів позивачем на користь ПСП «Ранок» згідно видаткової накладної №1818 та ТТН №Р1808 відбулась на наступний день - 16.12.2014. Дизпаливо позивачем на ПСП «Ранок» було поставлено по маршруту: Київська область - Сумська область.

Стосовно фактичності господарської операції щодо поставки суміші вуглеводнів бензино-лігроїнової фракції між ТОВ «Нафтотрейд ЛТД» (Постачальник) і позивачем (покупець), Суд зазначає наступне.

В матеріалах справи міститься копія видаткової накладної №1 від 03.02.204 про поставку 4 135 л. зазначеної речовими, податкова накладна та платіжне доручення.

Надана позивачем до матеріалів справи копія ТТН №Р82 про поставку Товару позивачем на ПрАТ «Ічнянське АТП», підтверджує подальшу реалізацією позивачем на користь ПрАТ «Ічнянське АТП» 4 135 літрів бензино-лігроїнової фракції.

В рамках господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «Фінанспромгаз Ойл», Судом встановлено, що відповідно до видаткової накладної №713 від 05.20.2012 позивач придбав у ТОВ «Фінанспромгаз Ойл» паливо дизельне в кількості 4,052 тони та 4 835 літрів на загальну суму з ПДВ - 66 723 грн.

Відвантаження товару постачальником та отримання його позивачем підтверджується актом приймання-передачі нафтопродуктів № 713 від 05.12.2014.

Перевезення дизельного пального підтверджується товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів №05/12-1 від 05.12.2014, яка мітить в собі інформацію про перевізника, автомобіль, маршрут перевезення, найменування палива та його об'єм.

Додатково на підтвердження товарності вказаної господарської операції, позивачем надано до матеріалів справи копію сертифіката відповідності на паливо дизельне ДТ-З-К5 серії ДЇ №UA1/145/0004158-14.

Посилання контролюючого органу на те, що надані до перевірки сертифікати відповідності не дають можливість ідентифікувати в них спірних контрагентів, судом відхиляються, адже п.2.13.3 Правил обов'язкової сертифікації нафти та нафтопродуктів, затверджених Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 16 січня 1997 року № 19, передбачено можливість видачі Сертифіката відповідності органом з сертифікації на продукцію, що випускається підприємством серійно.

Як вбачається з сертифіката відповідності на паливо дизельне (а.с. 55 том 2), він виданий не на окрему партію нафтопродукту, а на продукцію - «Паливо дизельне ДТ-З-К5..», що виробляється ВАТ «Мозирський нафтопереробний завод».

Податковий кредит за наслідками взаємовідносин з ТОВ «Фінанспромгаз Ойл» формовано позивачем на підставі належним чином оформленої ПН №21 від 04.12.2014.

Виконання позивачем зазначеного господарського зобов'язання в частині оплати,підтверджується платіжним дорученням №2965 від 04.12.2014.

Подальша реалізація дизельного пального позивачем на ТОВ «Градекс» підтверджується видатковою накладною №1748 від 05.12.2014, ТТН №1710 від 05.12.2014.

Аналогічним чином, відповідно до видаткових накладних №55 від 05.02.2015, №58 від 06.02.2015, актів приймання-передачі нафтопродуктів від 06.02.2015 №58, від 05.02.2015 №55, ТТН №06/02-1, №05/02-1, позивачем було придбано у ТОВ «Фінанспромгаз Ойл» 50,61 тони та 60 410 літрів дизпалива. Проведення оплати за придбане дизпаливо підтверджується копіями платіжних доручень, які наявні в матеріалах справи (а.с.71-79 том 2).

Фактичність господарський взаємовідносин позивача з ТОВ «Укоойлпродукт» підтверджується належним чином завіреними копіями: рахунків-фактур (а.с.80-91 том 2), реалізація яких підтверджується платіжними дорученнями (а.с.92-121 том 2); видаткових накладних, товарно-транспортних накладних (а.с. 128-161 том 2).

Подальша реалізація придбаних у ТОВ «Укройлпродукт» нафтопродуктів позивачем на ПП «Грант Вікторія», ПА «Грант», ПП «Тінік-Ойл», тощо, підтверджується наявними в матеріалах справи належним чином звіреними копіями видаткових накладних та товарно-транспортних накладних (а.с. 163-196 том 2; а.с. 2-168 том 3).

Відповідно до ст. 1 розділу І Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтвердженням здійснення господарської операції є належним чином оформлені первинні документи, що містять дані про зміст господарських операцій.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.1 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п. «а» ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Таким чином, податкова накладна є документом, який є підставою для нарахування податкового кредиту.

Між тим, наявність податкових накладних та видаткових накладних дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту та витрат але не вичерпною, оскільки підставою для виникнення права на податковий кредит та витрати є, зокрема, реальність господарських операцій, на підставі яких сформовано такі показники податкової звітності.

Як вже зазначалось, фактичне здійснення господарських операцій підтверджується належним чином оформленими первинними документами, які повністю відповідають вимогам, встановленим статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV - містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, скріплені печатками контрагентів.

Суд позбавлений можливості прийняти до уваги посилання відповідача на невідповідність первинних документів вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», адже самі по собі порушення норм податкового законодавства іншими, аніж позивач особами, в розумінні ч.4 ст. 70 КАС України, не можуть бути доказом протиправної поведінки позивача.

В розумінні ст.16 ПК України, навіть за умови допущення попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару/надання послуг певних порушень податкового законодавства, дані обставини тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача (добросовісного платника податку) на віднесення відповідних сум до складу податкового кредиту та витрат.

ПК України не містить в собі таких підстав для збільшення платнику податків грошового зобов'язання з ПДВ як наявність розбіжностей між податковим кредитом покупця та податковими зобов'язаннями відповідача, та/або наявністю висновку посадової особи податкового органу щодо ознак «фіктивності» контрагента, а фактичність господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належним чином завіреними копіями доказів, що наявні в матеріалах справи.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що не прийняття до уваги змісту та обсягу господарських операцій, вказаних в наданих до перевірки документах, як наслідок, твердження про відсутність об'єктів оподаткування по спірним господарським операціям, ґрунтується виключно на припущені порушень норм податкового законодавства контрагентами позивача, внаслідок чого, на думку ДПІ, первинні документи не спричиняють змін в бухгалтерському та податковому обліку позивача, а останній позбавлений законного права на віднесення сум по документам до доходу та витрат.

При цьому, твердження суду про наявність в доводах контролюючого органу виключно припущень щодо неправомірної поведінки контрагентів позивача ґрунтується на тому, що оскільки представником відповідача не надано доказів прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень, якими б контрагентам позивача збільшувались/зментувались суми грошових зобов'язань по ПДВ та податку на прибуток, то доводи, викладені в акті перевірки позивача, є лише думкою певної посадової особи, відповідальної за складання таких актів.

Відтак, доводи, викладені в акті перевірки спростовуються належними та допустимими доказами, що наявні в матеріалах справи, а обставини, на які посилається представник відповідача, не можуть бути достатніми підставами для визнання правочинів між позивачем та контрагентом недійсними та не можуть одночасно бути достатніми доказами «безтоварності»/неможливості фактичного здійснення господарських взаємовідносин між позивачем та контрагентами.

Частина 1 ст. 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Отже, за змістом зазначеної норми державна реєстрація юридичної особи є юридично значимою дією, з якою цивільне та господарське законодавство пов'язує виникнення цивільної правоздатності.

Як вбачається з пояснень позивача, а зворотного акт перевірки не містить, на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом і на момент фактичного виконання даних господарських відносин, контрагент позивача, як юридична особа був внесений в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та був зареєстрованими платниками податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може свідчити про незаконність формування податкового кредиту/витрат, однак таких обставин в ході розгляду даної справи встановлено не було.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принципи верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Вищевказана позиція Окружного адміністративного суду м. Києва узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини. Так, основним висновком у рішенні від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» № 3991/03 Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою податку на додану вартість, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

В порушення положень ст. 7, Глави 6, ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позовні вимоги, в даному випадку, підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.12.2012 № Головного управління ДФС у м. Києві.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 08.12.2016 № Головного управління ДФС в частині основного платежу в сумі 102 899 грн та штрафних (фінансових) санкцій в сумі 51 499, 50 грн, всього в сумі 154 398,50 грн.

4. Стягнути судові витрати в сумі 22 863 (двадцять дві тисячі вісімсот шістдесят три гривні) 96 коп на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕД Оптімал» () шляхом їх безспірного списання з рахунків Головного управління ДФС у місті Києві, за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя П.О. Григорович