Справа № 363/30/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 363/30/17 Головуючий у 1-й інстанції: Рудюк О.Д. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

03 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та голови Вишгородської районної ради Київської області Кириченка Ростислава Миколайовича на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 25 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до голови Вишгородської районної ради Київської області Кириченка Ростислава Миколайовича про визнання неправомірною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, стягненням моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до голови Вишгородської районної ради Київської області Кириченка Ростислава Миколайовича (далі - Відповідач, голова Вишгородської райради) в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- визнати неправомірною бездіяльність та зобов'язати голову Вишгородської райради погодити виплату премії, яка є частиною щомісячною оплати праці, ОСОБА_2, як заступнику голови Фонду комунального майна Вишгородського району, за липень 2016 року в сумі 1 500,00 грн. відповідно до листа Фонду комунального майна Вишгородського району від 20.07.2016 року №171/1, за серпень 2016 року в сумі 3 500,00 грн. відповідно до листа Фонду комунального майна Вишгородського району від 18.08.2016 року №207, за вересень 2016 року в сумі 2 500,00 грн. відповідно до листа Фонду комунального майна Вишгородського району від 26.09.2016 року №225;

- стягнути з Відповідача моральну шкоду в сумі 9 600,00 грн.

Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 25 липня 2017 року позов задоволено частково - визнано неправомірною бездіяльність голови Вишгородської райради у виплаті премії, яка є частиною заробітної плати, ОСОБА_2, як заступнику голови Фонду комунального майна Вишгородського району, за липень 2016 року в сумі 1 500,00 грн. відповідно до листа Фонду комунального майна Вишгородського району від 20.07.2016 року №171/1, за серпень 2016 року в сумі 3 500,00 грн. відповідно до листа Фонду комунального майна Вишгородського району від 18.08.2016 року №207, за вересень 2016 року в сумі 2 500,00 грн. відповідно до листа Фонду комунального майна Вишгородського району від 26.09.2016 року №225. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в указаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошує на безпідставному незастосуванні судом при вирішенні спору приписів п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України у контексті посилань останнього на дискреційні повноваження Відповідача щодо виплати премій. Крім того, звертає увагу на незабезпечення перевірки судом фактів допущення головою Вишгородської райради дискримінації та відсутності належного правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Крім того, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому посилається на неврахування судом дискреційних повноважень власника вирішувати питання про преміювання працівників, наголошуючи, що виплата премій є правом, а не обов'язком компетентного органу. Крім того, підкреслює неможливість ототожнення не преміювання працівника із погіршенням умов оплати праці. Зауважує, що сам зміст відповідей на пропозиції про виплату премій підтверджує відсутність погодження її виплат Позивачу та, відповідно, відсутність факту допущення бездіяльності при вирішенні відповідних питань. Поряд з іншим, звертає увагу суду на наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки остання подана із пропуском строку, визначеного у ч. 5 ст. 99 КАС України.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, та просив її вимоги задовольнити повністю. Натомість проти задоволення вимог апеляційної скарги Відповідача заперечував з підстав її необґрунтованості.

Представник голови Вишгородської райради просив суд задовольнити вимоги власної апеляційної скарги, наполягаючи на відмові у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом голови Фонду комунального майна Вишгородського району від 09.06.2010 року №10-к ОСОБА_2 переведено з 01.08.2010 року на роботу на посаду заступника голови Фонду комунального майна Вишгородського району як такого, що перебуває у кадровому резерві на цю посаду з посадови окладом згідно штатного розпису (а.с. 31).

Згідно штатного розпису на Фонду комунального майна Вишгородського району на 01.05.2016 року, затвердженого головою Вишгородської районної державної адміністрації за погодженням з головою Вишгородської райради, оклад заступника голови Фонду комунального майна складався з посадового окладу, надбавок (доплати за ранг, вислугу (20%), надбавка (35%)) та доплат (премія 12%) (а.с. 30).

Крім того, матеріали справи свідчать, що голова Фонду комунального майна Вишгородського району Київської області направив на адресу голови Вишгородської райради лист від 20.07.2016 року №171/1 про погодження премії за липень 2016 року, в якому просив погодити виплату премії голові Фонду комунального майна у розмірі 2 000,00 грн. та Позивачу у розмірі 1 500,00 грн. за фактично відпрацьований час у межах фонду преміювання та економії фонду оплати праці (а.с. 14), за результатами розгляду якого Відповідачем було погоджено виплату премії голові Фонду комунального майна у розмірі 2 000,00 грн., про що на адресу Фонду направлено лист від 11.08.2016 року №506/02-07 (а.с. 15).

Також заступник голови Фонду комунального майна Вишгородського району Київської області направив на адресу голови Вишгородської райради лист від 18.08.2016 року №207 про погодження премії за серпень 2016 року, в якому просив погодити виплату премії голові Фонду комунального майна у розмірі 200,00 грн. та Позивачу у розмірі 3 250,00 грн. за фактично відпрацьований час у межах фонду преміювання та економії фонду оплати праці (а.с. 16), за результатами розгляду якого Відповідачем було погоджено виплату премії голові Фонду комунального майна у розмірі 200,00 грн., про що на адресу Фонду направлено лист від 26.08.2016 року №540/02-07 (а.с. 17).

Крім іншого, виконуючим обов'язки голови Фонду комунального майна Вишгородського району Київської області направлено на адресу голови Вишгородської райради лист від 26.09.2016 року №225 про погодження премії за вересень 2016 року, в якому висловлено прохання погодити виплату премії виконуючому обов'язки голови Фонду комунального майна у розмірі 2 500,00 грн. та Позивачу у розмірі 2 500,00 грн. за фактично відпрацьований час у межах фонду преміювання та економії фонду оплати праці (а.с. 18), за результатами розгляду якого виконуючим обов'язки голови ради було погоджено виплату премії виконуючому обов'язки голови Фонду комунального майна у розмірі 2 500,00 грн., про що на адресу Фонду направлено лист від 27.09.2016 року №656/02-07 (а.с. 19).

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Фонду комунального майна Вишгородського району із запитом про надання інформації щодо преміювання останнього, за результатами розгляду якого Фондом комунального майна було направлено Позивачу лист від 04.11.2016 року №295, в якому зазначено, що за липень - вересень 2016 року останньому було виплачено премію у розмірі 12% посадового окладу згідно штатного розпису, затвердженого головою Вишгородської районної державної адміністрації з 01.05.2016 року (а.с. 12-13).

Крім іншого, 14.11.2016 року Позивач звернувся до Відповідача із запитом на отримання інформації, в якому просив погодити виплату останньому премії за липень - вересень 2016 року або надати юридичну обґрунтовану інформацію щодо причин та підстав систематичного непогодження її виплати за вказаний період (а.с. 9-11).

Листом від 17.11.2016 року №791/02-07 голова Вишгородської райради повідомив ОСОБА_2, що премія останньому була виплачена у розмірі 12% згідно штатного розпису (а.с. 20).

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 19, 40 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», суд першої інстанції прийшов до висновку, що Відповідач, не забезпечивши розгляд звернень щодо погодження премії Позивачу, допустив неправомірну бездіяльність, у той час як зобов'язання останнього погодити виплату премії охоплюється виключною компетенцією голови Вишгородської райради.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Особливості праці членів кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

Відтак, до спірних правовідносин перш за все необхідно застосовувати положення спеціального законодавства, яким є Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування». Проте, у випадку неврегульованості певних правовідносин останнім необхідно застосовувати загальні норми трудового законодавства, зокрема, ті, що містяться у Кодексі законів про працю України.

Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Закон України «Про оплату праці» (далі - Закон) визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Приписи ч. 2 ст. 4 Закону визначають, що для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Згідно ч. 2 ст. 5 Закону суб'єктами організації оплати праці є, зокрема, органи державної влади та місцевого самоврядування

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

Аналогічне відсилання до нормативних актів Кабінету Міністрів України при визначенні умов оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування містить положення ч. 3 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.08.2006 року №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» затверджені порядок та умови оплати праці посадових осіб, зокрема органів місцевого самоврядування (далі - Постанова №268).

Підпунктом 2 пункту 2 Постанови №268 надати право керівникам, зокрема, органів місцевого самоврядування, у межах затвердженого фонду оплати праці здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних і професійних свят та ювілейних дат у 2006 році в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі відповідного органу, та економії коштів на оплату праці, а починаючи з 1 січня 2007 р. - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.

В абзаці 1 пункту 6 Постанови №268 закріплено, що преміювання керівників органів виконавчої влади та інших органів, їх заступників, встановлення їм надбавок, передбачених цією постановою, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається органом вищого рівня.

З наведеного випливає, що виключно за рішенням органу вищого рівня здійснюється преміювання, зокрема, заступників керівників виконавчих органів місцевого самоврядування. Таким органом щодо заступника голови Фонду державного майна Вишгородського району Київської області є Вишгородська районна рада Київської області.

Відповідно до п. 2 затвердженого головою Вишгородської районної ради Київської області 01.07.2008 року Положення про преміювання працівників Фонду комунального майна Вишгородського району (далі - Положення про преміювання) премія виплачується усім штатним працівникам за фактично відпрацьований місяця, квартал, рік.

Згідно п. 3 Положення про преміювання премії нараховуються за фактично відпрацьований час. Розмір премії кожного працівника Фонду залежить від особистого його вкладу в загальний результат роботи Фонд. Премія не нараховується працівникам за період їх перебування у відпустці або у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності.

Пунктом 4 Положення про преміювання передбачено, що розмір місячної премії може перевищувати суму посадового окладу, доплат та надбавок, передбачуваних у штатному розписі. Крім того, розмір премії може встановлюватися у відсотках до названих видів виплат або пропорційно наявній економії фонду оплати праці або іншим показникам.

За правилами п. 7 Положення про преміювання позбавлення працівника Фонду премії здійснюється згідно з наказом голови Фонду за певний період, у якому працівник допустив неохайність у роботі або неналежно виконав свої обов'язки. При частковому позбавленні премії встановлюється розмір у відсотках до розрахункового загального розміру.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішення про преміювання або відмову у преміюванні Позивача за липень - вересень 2016 року Відповідач не приймав. Відповідно не було вказано й на причини, які б давали підстави для не преміювання такого рішення.

При цьому посилання голови Вишгородської райради на те, що відсутність у листах від 11.08.2016 року №506/02-07, від 26.08.2016 року №540/02-07 та від 27.09.2016 року №656/02-07 відомостей про погодження виплати премії ОСОБА_2 і є свідченням того, що Відповідачем прийнято рішення про відмову у погодженні виплати премії Позивачу, судовою колегією оцінюється критично, оскільки відсутність жодного реагування на листи голови Фонду комунального майна в частині погодження виплати премії ОСОБА_2 свідчать, насамперед, про неприйняття жодного рішення за результатами їх розгляду.

Таке діяння свідчить про протиправну бездіяльність, під якою розуміється зовнішня форма поведінки (діяння) суб'єкта владних повноважень, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов'язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб'єкта владних повноважень, були об'єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визначення бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов'язкових дій. Важливим є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов'язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 28.09.2016 року у справі №817/1340/15.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість твердження суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо нерозгляду пропозицій Фонду комунального майна Вишгородського району щодо виплати премій ОСОБА_2 за липень - вересень 2016 року, викладених у листах від 20.07.2016 року №171/1, від 18.08.2016 року №207, від 26.09.2016 року №225.

Надаючи оцінку посиланню суду першої інстанції на безпідставність позовних вимог в частині зобов'язання голови Вишгородської райради погодити виплату премії, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Як було зазначено раніше та випливає за змісту вищезгаданих норм Постанови №268 та Положення про преміювання, премія є різновидом додаткової заробітної плати з метою стимулювання результатів праці та їх заохочень. Розмір премії прямо залежить від виконання працівником показників, визначених у відповідному положенні про преміювання, та з урахуванням фактично відпрацьованого часу, розмір премії може бути не стабільним, оскільки показники роботи працівника за звітні періоди можуть відрізнятися.

Тобто, премія є виплатою індивідуального характеру, розмір якої залежить від особистого внеску та результатів роботи конкретно визначеного працівника і законодавство не встановлює обов'язку визначати розмір премій працівників у межах одного підрозділу на одному рівні. При цьому установлення щомісячної премії, як вірно підкреслив Відповідач, є диспозитивним правом, а не обов'язком керівника у межах затвердженого фонду оплати праці та, виходячи із якості роботи та завантаженості кожного працівника, кількості покладених завдань, результатів праці, дотримання трудової дисципліни тощо.

Аналогічний висновок міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.03.2017 року у справі №826/5410/14.

Крім того, як вже було зазначено вище, виключно до повноважень органів вищого рівня належить питання щодо погодження премії керівників та заступників керівників органів створених, зокрема, органами місцевого самоврядування. При цьому, таке погодження здійснюється з урахуванням наведених факторів та умов.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ст. 2 КАС України.

З таких обставин, враховуючи, що уповноваженим органом за наслідками розгляду пропозицій щодо виплати премій не було прийнято жодного рішення, Вишгородський районний суд Київської області прийшов до обґрунтованого висновку, що оскільки до виключних повноважень роботодавця належить питання встановлення премій працівників, то втручатися до дискреції такого суб'єкта владних повноважень суд не вправі.

При цьому посилання Позивача в апеляційній скарзі на безпідставне незастосування судом при вирішенні даного спору приписів п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України судовою колегією оцінюється критично, оскільки нормами даної статі визначені повноваження суду при вирішення справи. І постанова про зобов'язання вчинити дії є лише формою викладу судового рішення у випадку задоволення позовних вимог нарівні з визнанням протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень (п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України) та з іншими (п. п. 3-8 ч. 2 ст. 162 КАС України).

Твердження ОСОБА_2 про дискримінацію останнього з боку голови Вишгородської райради та залишення поза увагою суду першої інстанції даних обставин судовою колегією оцінюється критично, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення Позивача скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом згідно правил ст. 14 Законом України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».

Посилання Відповідача в апеляційній сказі на порушення Позивачем визначених у ч. 5 ст. 99 КАС України процесуальних строків звернення до суду із вказаним позовом судова колегія вважає безпідставним з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк.

Тобто, правила звернення до суду у місячний строк згідно ч. 5 ст. 99 КАС України застосовуються у випадку, коли предметом оскарження є рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого таким органом може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів.

Водночас, оскільки предметом даного спору є визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень, зобов'язання останнього вчинити дії та стягнення з нього моральної шкоди, обмежені строки звернення до адміністративного суду, передбачені ч. 5 ст. 99 КАС України до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з Відповідача моральної шкоди у розмірі 9 600,00 грн., судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України що особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Зі змісту постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати у порушенні честі, гідності, престижу або ділової репутації, права власності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Пунктом 5 цієї постанови визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з'ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З'ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивачем ні в позові, ні в апеляційній скарзі не наведені обґрунтовані обставини, які б свідчили про завдання йому моральної шкоди бездіяльністю Відповідача, не доведено, що, по-перше, останній допустив по відношенню до Позивача акти дискримінації, по-друге, голови Вишгородської райради завдав ОСОБА_2 приниження честі та гідності, а також ділової репутації, наслідком чого стали моральні страждання, вимушені зміни у життєвих та виробничих стосунках, що потребувало часу та додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення попереднього стану, по-третє, пов'язаність таких обставин з протиправною бездіяльністю Відповідача. Крім того, Позивачем на не зазначено якими доказами підтверджується факт її заподіяння, яких моральних (душевних, психічних) страждань зазнав Позивач від бездіяльності Відповідача, не надано обґрунтування прив'язки розміру мінімальної заробітної плати за 2017 рік для розрахунку цієї шкоди, завданої на переконання Позивача, у 2016 році. Відтак, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та голови Вишгородської районної ради Київської області Кириченка Ростислава Миколайовича - залишити без задоволення, а постанову Вишгородського районного суду Київської області від 25 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до голови Вишгородської районної ради Київської області Кириченка Ростислава Миколайовича про визнання неправомірною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, стягненням моральної шкоди - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.