Справа № 813/2086/17
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2017 року № 813/2086/17

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання Магиревич Ю.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Сціри Т.І.,

представник третьої особи - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа - Звенигородська сільська рада Пустомитівського району Львівської області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (надалі по тексу - ГУ Держгеокадастру у Львівській області, відповідач), третя особа - Звенигородська сільська рада Пустомитівського району Львівської області (надалі по тексту - Звенигородська сільська рада, третя особа), з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4580 га, у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4580 га, у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Ухвалою судді від 12.06.2017 року відкрито провадження у справі. Хід розгляду справи відображений в ухвалах суду.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає про протиправність прийнятого відповідачем рішення, котрим йому було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, як такого що порушує його земельні права. Стверджує що Звенигородською сільською радою, на території якої знаходиться земельна ділянка, було висловлено позицію про можливість надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Тому, на переконання позивача, оскаржене рішення прийнято без врахування усіх істотних умов котрі мали місце при розгляді поданого ним клопотання. Враховуючи наведене, позивач вважає, що відповідач діяв упереджено, відтак, на переконання позивача, оскаржене рішення є протиправним та підлягає скасування.

На заперечення позовних вимог представником відповідача було подано до суду письмові заперечення проти позову, у яких зазначено, що запропонована позивачем до відведення земельна ділянка є частиною господарського двору. Тому, відповідно до існуючих планово - картографічних матеріалів, вказана земельна ділянка може надаватися лише для обслуговування будівель, що споруджені на ній, а не для ведення особистого селянського господарства. У зв'язку з наведеним, представник відповідача вважає, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак, підстави для його скасування відсутні.

Третя особа - Звенигородська сільська рада Пустомитівського району Львівської області надала суду письмові пояснення від 18.09.2017 року, в яких зазначено, що земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність для ведення сільського господарства знаходиться на території Звенигородської сільської ради за межами населеного пункту та межує з господарським двором з однієї сторони, а з другої сторони з розпайованою площею. Земельна ділянка на яку претендує ОСОБА_1 не входить до пайового фонду, відтак може бути передана йому у власність.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечила, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях на позов та просила суд у позові відмовити повністю.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув. Причин неявки суду не повідомив. Належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання шляхом скерування на адресу третьої особи судової кореспонденції.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 17.02.2017 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 0,4580 га, для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

За наслідком розгляду клопотання позивача, відповідач у листі від 16.03.2017 року № Д - 1818/0-2059/6-17, керуючись ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,4580 га для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області.

Відмова відповідача обґрунтована тим, що відповідно до даних державної статистичної звітності з земельних ресурсів форми 6-зем та інформації (лист № 22-1315-0.5-796/2-17 від 16.03.2017 року), наданої відділом Держгеокадастру у Пустомитівському районі, земельна ділянка, що пропонується позивачем до відведення є частиною господарського двору, відтак, така земельна ділянка може надаватися у користування виключно для обслуговування будівель господарського двору.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно із частиною 4 статті 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою для відмови у наданні такого дозволу, згідно цього ж пункту ст. 118 Земельного кодексу України, може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У відповідності до ст. 5 Земельного кодексу України встановлено, що земельне законодавство базується на таких принципах:

а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва;

б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави;

в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом;

г) забезпечення раціонального використання та охорони земель;

ґ) забезпечення гарантій прав на землю;

д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Згідно ст. 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать:

а)сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б)несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування:

а)громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства;

б)сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

в)сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства;

г)несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства;

ґ)оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Статтею 23 Земельного кодексу України визначено, що землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання.

Визначення земель, придатних для потреб сільського господарства, провадиться на підставі даних державного земельного кадастру.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року, визначено, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-премєр-міністра України Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

Згідно із пунктом 7 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Як вбачається із клопотання позивача, він просить у відповідача дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4580 га, у власність для ведення особистого селянського господарства.

З листа Відділу у Пустомитівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 11.08.2017 року № 0-13-0.29-371/113-17 вбачається, що відповідно до даних державної статистичної звітності з земельних ресурсів, викопіювання з планово - картографічних матеріалів існуючих проектів землеустрою, земельна ділянка, на яку претендує ОСОБА_1 відноситься до земель запасу Звенигородської сільської ради за межами населеного пункту, сільськогосподарського призначення - угіддя під господарськими будівлями та дворами.

Водночас, суд зазначає, що такі землі за своїми природними особливостями і призначенням повинні використовуватися для обслуговування будівель господарського двору. Виробництво та переробка сільськогосподарської продукції на даному виді угідь не передбачається.

Крім того, згідно ст. 1 Закону України "Про особисте селянське господарство" особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Діяльність, пов'язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Частиною 2 ст. 7 цього Закону передбачено, що члени особистого селянського господарства зобов'язані:

дотримуватися вимог земельного законодавства та законодавства про охорону довкілля;

забезпечувати використання земельної ділянки за цільовим призначенням;

підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі;

не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів;

дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних із встановленням земельних сервітутів та охоронних зон;

своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату;

дотримуватися діючих нормативів щодо якості продукції, санітарних, екологічних та інших вимог відповідно до законодавства;

надавати сільським, селищним, міським радам необхідні дані щодо їх обліку.

Законом можуть бути встановлені також інші права та обов'язки членів особистого селянського господарства.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства, суд звертає увагу, що ключовими моментами при веденні особистого селянського господарства є виробництво сільськогосподарської продукції, а також обов'язок підвищення родючості ґрунтів та зберігання інших корисних властивостей землі.

Виходячи з цього, для забезпечення повноцінного ведення особистого селянського господарства доцільно використовувати сільськогосподарські угіддя.

Отже, враховуючи те, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, не тільки не збігається з цільовим призначенням земель в місці розташування про котре просить позивач, але й відповідно до існуючих планово - картографічних матеріалів є частиною господарського двору, а відтак може надаватися виключно для обслуговування будівель господарського двору, що, в свою чергу, виключає можливість її надання без вилучення у встановленому законом порядку.

За наведених обставин відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є обґрунтованою та ґрунтується на вимогах закону, в тому числі п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Тому, на переконання суду жодних підстав для визнання оскарженої відмови протиправною та її скасування немає, що в свою чергу має наслідком відмови у позові в цілому.

При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості повторно звернутись із відповідним клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, місце розташування якої відповідатиме вимогам закону і не буде накладатись на раніше виділені земельні ділянки.

Крім того, ст. 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на наведені вище обставини, суд вважає, що дії відповідача відповідають вимогам, встановленим ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України.

Тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,4580 га, у власність для ведення особистого селянського господарства на території Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області є обґрунтованою та відповідає вимогам закону.

Враховуючи наведене, жодних підстав для визнання оскарженої відмови протиправною та її скасування немає, а тому й відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цілому.

У зв'язку з вищенаведеним, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 18-19, 33-35, 69-71, 72, 86, 94, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сакалош В.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 03 жовтня 2017 року.