Справа № 554/2813/17
Суддя: Савченко А. Г.
Дата ухвалення: 2017-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 30.08.2017 Справа № 554/2813/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 серпня 2017 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді Савченка А. Г.

при секретарі Гречка Є. В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

5 квітня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ГУПФ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ГУПФ щодо не проведення перерахунку йому пенсії з 01 квітня 2012 року на підставі довідки УМВС України в Полтавській області про розмір грошового забезпечення № 4/9491 від 13 червня 2012 року відповідно до ч.3 ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ) (в редакції на 01 квітня 2012 року);

- зобов'язати ГУПФ провести йому перерахунок пенсії в розмірі 80% з грошового забезпечення відповідно довідки УМВС України в Полтавській області про розмір грошового забезпечення № 4/9491 від 13 червня 2012 року: посадовий оклад -1120 грн., оклад за військовим (спеціальним ) званням підполковник міліції - 130 грн., надбавка за вислугу років 35 % - 437,5 грн., надбавка за виконання особливо важливих звадань 50% - 843,75 грн., надбава за оперативно-розшукову діяльність 42% - 470,4 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень (робота з таємними документами) 15% - 168 грн., премія 99,1 % - 3141,12 грн., з отримуваними підвищеннями та надбавками та провести виплату пенсії в належному розмірі з 1 квітня 2012 року з урахуванням фактично виплачених сум та в подальшому щомісячно виплачувати належний розмір пенсії;

- встановити негайне виконання рішення суду;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання ГУПФ подати в установлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання рішення суду (ст. 267 КАС України).

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що з 1 квітня 2012 року грошове забезпечення за посадою, з якої його звільнено, збільшилось з 3423,13 грн. до 6310,77 грн., у зв'язку з чим УМВС України в Полтавській області було направлено до ГУПФ довідку про складові заробітної плати за посадою, з якої він був звільнений, однак про направлення вказаної довідки він довідався лише 25 листопада 2016 року під час ознайомлення з пенсійною справою. При цьому з'ясував, що перерахунок пенсії йому проведений не був, тому 19 грудня 2016 року звернувся до відповідача з відповідною заявою, на що 30 грудня 2016 року відповідач листом відмовив йому у цьому, в звязку з чим він звернувся в суд з позовом до відповідача, в якому просив забовязати останнього здійснити перерахунок його пенсії.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2017 року, якою позовні вимоги позивача задоволені частково, було зобовязано відповідача прийняти рішення про перерахування пенсії позивача, в чому рішенням ГУПФ № 13 від 13 березня 2017 року йому було відмовлено з посиланням на відсутність для цього підстав та безвідносності до такого перерахунку постанови Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 р. № 355 «Про збільшення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Постанова № 355).

Не погоджуючись з цим та розцінюючи дії і прийняте відповідачем рішення протиправними, він і звернувся з позовом до суду, в якому просить скасувати оскаржувати рішення та зобовязати відповідача здійснити перерахунок його пенсії відповідно до заявлених вимог.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, викладених в ньому.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність для цього правових підстав..

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінюючи зібрані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

З 1999 року ОСОБА_1 призначена пенсія відповідно до Закону № 2262-ІІ (пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 від 2 січня 2013 року (а. с. 5).

Таким чином судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУПФ та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», як колишній працівник органів внутрішніх справ.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 лютого 2017 року відповідача зобовязано розглянути у встановленому законом порядку та прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 від 19 грудня 2016 року щодо проведення перерахунку його пенсії з 01 квітня 2012 року.

ГУПФ розпорядженням № 13 від 13 березня 2017 року (а. с. 16-17) відмовило позивачу в проведенні перерахунку його пенсії за відсутністю для цього підстав.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували, зокрема, на військовій службі та отримують пенсію за Законом № 2262-ХІІ, визначено цим Законом.

Відповідно до ст. 63 Закону № 2262-ХІІ (в редакції згідно Закону України № 900-VIII від 23 грудня 2015 року) перерахунок пенсій особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України (міліції), які мають право на пенсійне забезпечення або одержують пенсію на умовах цього Закону, здійснюється з урахуванням видів грошового забезпечення, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством для поліцейських.

Усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством. Перерахунок пенсій здійснюється на момент виникнення права на перерахунок пенсій і провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у строки, передбачені частиною другою статті 51 цього Закону. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим зі служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Таким чином, підставою для проведення перерахунку пенсії є фактична зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, проведена на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, наділеного правом установлювати чи змінювати види грошового забезпечення військовослужбовців.

Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ, визначено постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45 «Про затвердження Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393» (далі Порядок № 393).

Пунктом 1, 2 Порядку передбачено, що перерахунок раніше призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ пенсій проводиться у разі прийняття рішення Кабінету Міністрів України про зміну розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення для відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за Законом, або у звязку із введенням для них нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, установлених законодавством.

Як і передбачено Порядком № 393 працівниками ГУПФ після отримання довідки № 4/9491 від 13 червня 2012 року з УМВС України в Полтавській області, відповідно до якої розмір грошового забезпечення станом на 1 квітня 2012 року заступника начальника РВ начальника відділення Октябрського РВ становить 6310,77 грн., а до складової заробітної плати входить: посадовий оклад 1120 грн., оклад за військовим (спеціальним) званням підполковник міліції 130 грн., надбавка за вислугу років 35% - 437,5 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань 50 % - 343,75 грн., надбавка за оперативно-розшукову діяльність 42 % - 470,40 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень (робота з таємними документами) 15 % - 168 грн., премія 99,1 % - 3141,12 грн., було проведено перерахунок раніше призначеної йому пенсії, однак це відбулося з порушенням вимог ч. 3 ст. 63 Закону № 2262-ХІІ та Порядку № 393, оскільки відповідачем перерахунок пенсії був зроблений, виходячи з розміру, що існував до 1 квітня 2012 року, а саме: посадовий оклад 1120 грн., оклад за військовим (спеціальним) званням підполковник міліції 130 грн., надбавка за вислугу років 35 % - 437,5 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань 47 % - 793,13 грн., надбавка за оперативно-розшукову діяльність 12 % - 134,40 грн., премія 23 % - 640 грн.

Оскільки підвищення розміру грошового забезпечення позивача відбулося з 1 квітня 2012 року, про що зазначено в довідці № 4/9491 від 13 червня 2012 року, то відповідно до ч. 3 ст. 63 та ст. 51 Закону № 2262-ХІІ та п. п. 4, 5 Порядку № 393 відповідач зобовязаний був самостійно провести перерахунок його пенсії з 1 квітня 2012 року відповідно до вимог закону, чого він не дотримався.

Постановою Кабінету Міністрів України № 355 «Про збільшення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ, яка прийнята та вступила в силу 23 квітня 2012 року, передбачено підвищення з 1 липня 2012 року пенсій, призначених до зазначеної дати відповідно до Закону № 2262-ХІІ, та обмеження її розміру максимальним розміром пенсії, обчисленої станом на 1 квітня 2012 року, що, на думку суду, є підвищенням пенсій, а не перерахунком її розміру, яке й повинен був провести відповідач.

Частиною 3 ст. 51 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що перерахунок пенсій у звязку із зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на такий перерахунок згідно з цим Законом, або у звязку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством, не проведений з вини органів Пенсійного фонду України та/або державних органів, які видають довідки для перерахунку пенсії, провадиться з дати виникнення права на нього без обмеження строком.

Відповідач при перерахуванні пенсії з 1 квітня 2012 року допустив порушення законних, гарантованих державою, прав позивача на належний розмір пенсії та протиправно, не маючи повноважень звузив соціальні гарантії.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності ОСОБА_4 чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом щодо оскарження дій відповідача та діюче законодавство не вимагає жодних обовязкових процедур щодо досудового врегулювання спору, який виник між позивачем та відповідачем.

Відповідно до пункту 4 статті 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні, в тому числі, усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з субєктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходить із змісту статті 22 ОСОБА_4 України, згідно з якою конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до преамбули Закону № 2262-ХІІ держава гарантує перерахунок призначених пенсій у звязку із збільшенням рівня грошового забезпечення.

Тобто незалежно від дати призначення пенсії розмір пенсії осіб, які мають право на неї відповідно до Закону № 2262-ХІІ при інших рівних умовах (посада, військове звання, вислуга років тощо) повинен бути обчислений за єдиними нормами та умовами.

Відповідно до преамбули Закону № 2262-ХІІ цей Закон спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Керуючись цим принципом, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, повязані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою ОСОБА_4 України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 ОСОБА_4 України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави повязана з ризиком для життя і здоровя, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічна правова позиція зі спірних питань була висловлена і Верховним Судом України у постановах: від 10 грудня 2013 року у справі № 21?348а13, у справі від 17 грудня 2013 року, у справі № 21-484а13 від 22 квітня 2014 року та у справі № 127-11720-14а від 06 жовтня 2015 року.

ОСОБА_4 України зобовязує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені нею та законами України, що закріплено в статті 19 Основного Закону.

На думку суду, позиція відповідача по даній справі не відповідає наведеному принципу єдності умов пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб, оскільки, позивач по справі поставлений у нерівні умови у порівнянні з військовослужбовцями та особами начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деякими іншими особами відповідної категорії, що вийшли на пенсію.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Протоколи № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковані Законом України «Про ратифікацію Протоколів № 12 та № 14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 9 лютого 2006 року № 3435-ІV.

Згідно ст. 9 ОСОБА_4 України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

30 березня 2006 року набрав чинності Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (№ 3477-ІV). Відповідно ст. 2 зазначеного Закону рішення Європейського суду з прав людини є обовязковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Застосування в Україні Конвенції та практики Суду врегульовано главою 4 Закону № 3477-IV. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону № 3477-ІV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини в категорії справ, яка розглядається, суд повинен керуватись принципом юридичної визначеності та відповідальності держави.

Як свідчить позиція Європейського Суду у справі Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 van Duym v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом відповідальності держави. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в цьому випадку це встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України (концепція схвалена у вступній частині, ч. 3 ст. 63 Закону № 2262-ХІІ), держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Згідно ч. 5 ст. 19 Закону № 3477-ІV Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду, чого відповідачем не забезпечено.

Виходячи із змісту позовних вимог та положень зазначених норм ОСОБА_4 України і законів, що регулюють питання пенсійного забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб, суд констатує, що в порушення встановлених Законом № 2262-ХІІ єдності умов та норм пенсійного забезпечення права позивача при проведенні перерахунків його пенсії були грубо порушені.

Зазначені вище обставини перерахунку пенсії були відомі відповідачеві на час проведення перерахунку. Останній в силу покладених на нього завдань та обовязків зобовязаний був виконати перерахунок у відповідності до розмірів, встановлених довідкою № 4/9491 від 13 червня 2012 року, але протиправно не виконав покладених на нього обовязків, що, на думку суду, є свідченням його протиправної поведінки та незаконності прийнятого рішення, в звязку з чим позовні вимоги в частині проведення перерахунку пенсії та її виплати підлягають задоволенню.

Оцінюючи твердження відповідача про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, викладені ним в запереченнях, поданих на позовну заяву, та не приймаючи їх до уваги, суд виходить з наведеного вище аналізу змісту положень ОСОБА_4 та Законів України, а також прийнятих на їх виконання рішень Кабінету Міністрів України.

Статтею 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач в поданих ним запереченнях проти позову не спростував правомірності вимог позивача, а також тверджень останнього про протиправність дій ГУПФ та бездіяльності в питаннях, що стосуються перерахунку його пенсії

Отже, судом встановлено, що Головне Управління Пенсійного Фонду України в Полтавській області при перерахуваннях позивачу пенсії допустило звуження соціальних гарантій його пенсійного забезпечення, що суперечить вимогам статті 22 ОСОБА_4 України.

У відповідності до ч. 2 ст. 6 ОСОБА_4 України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією ОСОБА_4 межах і відповідно до законів України, визначається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії.

Стаття 24 ОСОБА_4 України гарантує рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Нормою статті 46 ОСОБА_4 України гарантовано право особи на соціальний захист, що включає і право на забезпечення громадян у старості. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ та організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони обґрунтовані та законні, заперечення представника відповідача не відповідають вимогам чинного законодавства, а дії відповідача вчинені не відповідно до наданих йому повноважень.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 2) та в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 13), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до вимог законодавства, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Суд вважає за необхідне встановити також відповідно до статті 267 КАС України судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративній справі.

Суд не вбачає підстав для встановлення негайного виконання судового рішення.

Керуючись статтями 6, 10, 11, 12, 14, 70, 71, 94, 99, 159-163, 267 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не проведення перерахунку ОСОБА_1 пенсії з 01 квітня 2012 року на підставі довідки УМВС України в Полтавській області № 4/9491 від 13 червня 2012 року протиправною.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Головного управління Пенсійного фонду України № 13 від 13 березня 2017 року про відмову ОСОБА_1 в проведенні перерахунку пенсії за довідкою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області № 4/9491 від 13 червня 2012 року в іншому порядку та з інших строків, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 355 «Про збільшення розмірів пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і фактично проведеному в його пенсійній справі.

Зобов'язати Головне Управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 відповідно до довідки № 4/9491 від 13 червня 2012 року: посадовий оклад 1120 грн., оклад за військовим (спеціальним) званням підполковник міліції 130 грн., надбавка за вислугу років 35% - 437,5 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань 50 % - 343,75 грн., надбавка за оперативно-розшукову діяльність 42 % - 470,40 грн., надбавка за роботу в умовах режимних обмежень (робота з таємними документами) 15 % - 168 грн., премія 99,1 % - 3141,12 грн. з отриманими підвищеннями та надбавками, провести виплату пенсії в належному розмірі з 1 квітня 2012 року з урахуванням фактично виплачених сум та продовжувати її виплату в подальшому.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А. Г. Савченко