Справа № 820/3781/17
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

22 вересня 2017 р. № 820/3781/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бадюкова Ю.В.,

при секретарі судового засідання - Кононовій О.О.,

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - Биковченко Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області
про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3.), звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі по тексту - відповідач, ГУ МВС в Харкіскьій області), в якому, з урахуванням уточнень, просить суд:

- скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області від 05.11.2015 №594 о/с про звільнення підполковника міліції ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /М-092469/, оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого) сектору карного розшуку Первомайського РВ ГУ МВС України в Харківській області у запас Збройних Сил згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

- поновити підполковника міліції ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 /М-092469/, в органах внутрішніх справ на посаді оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого) сектору карного розшуку Первомайського РВ ГУ Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, а у разі відсутності такої - на іншій рівнозначній посаді з 6 листопада 2015 року.

- зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (; 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, 5) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 09 березня 2016 року по 22 вересня 2017 року в розмірі 29157,77 грн., виходячи з середньоденного грошового забезпечення 51,79 грн. та середньомісячного грошового забезпечення в розмірі 1579,50 грн., яке складається із: посадового окладу - 650 грн., окладу за спеціальним званням -130,00 грн., надбавки за вислугу років (25%) - 273 грн., надбавки за виконання особливо важливих завдань (50%) - 526,50 грн.

- постанову в частині поновлення з 06 листопада 2015 року на посаді та стягнення середньомісячного грошового утримання за час вимушеного прогулу за один місць в розмірі 1579,50 грн., яке складається із: посадового окладу - 650 грн., окладу за спеціальним званням - 130,00 грн., надбавки за вислугу років (25%) - 273 грн., надбавки за виконання особливо важливих завдань (50%) - 526,50 грн. допустити до негайного виконання.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач неправомірно наказом від 05.11.2015 р. № 594 о/с звільнив позивача у запас Збройних Сил, через скорочення штатів, оскільки на час прийняття оскаржуваного наказу він перебував у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею 3-х років.

У судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги і доводи заявленого позову, просила суд його задовольнити.

Відповідач, ГУ МВС України в Харківській області, з поданим позовом не погодився, подав письмові заперечення проти позову, де зазначив, що позивач до 06.11.2015 р. з рапортом про призначення на службу до ГУ Національної поліції в Харківській області не звертався, а пропонування посад щодо проходження служби у Національній поліції в компетенцію ГУ НП в Харківській області не входить.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі та просила відмовити з підстав та мотивів, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов з таких підстав та мотивів.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами з 10.08.1994 року позивач, ОСОБА_3, проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується копією послужного списку.

Наказом ГУ МВС України в Харківській області від 07.10.2014 р. №465 о/с позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом ГУ МВС України в Харківській області від 05.11.2015 року № 594 о/с "По особовому складу" відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ підполковника міліції ОСОБА_3, оперуповноваженого сектору карного розшуку Первомайського РВ ГУМВС України в Харківській області, звільнено у запас Збройних сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

Підставою для звільнення зазначені пункти 10 та 11 розділу XI Закону України "Про національну поліцію".

Суд зазначає, що 2 липня 2015 року прийнято Закон України "Про Національну поліцію". Даний Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Пунктом 10 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до частини першої 47 Закону України "Про Національну поліцію", призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Пунктами 10, 11 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VIII передбачено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Отже, згідно вказаних норм, звільненню мають передувати такі обставини, як: наявність попередження про наступне вивільнення, відмова працівника від проходження служби в поліції та/або не прийняття на службу до поліції. При цьому, законодавець не робить виключень щодо будь-яких працівників. Зазначена норма стосується всіх працівників, незалежно від будь-яких обставин.

Згідно із пунктом 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таким чином, у п. 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" відсутня юридична визначеність щодо питання скорочення штатів всіх органів МВС через вказання "можливе майбутнє звільнення", оскільки ним не передбачено остаточне звільнення і не зазначені строки такого звільнення та кола осіб, які підпадають під звільнення в такі установлені строки.

Крім того, механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до ч. 7 ст. 9 КАСУ, згідно якої разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Дана позиція відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Враховуючи, що спеціальним Законом не визначено строк попередження працівників органів внутрішніх справ про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, суд вважає, що працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці.

Також суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про відпустки» відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одним із прийомних батьків чи батьків-вихователів.

До прийняття Верховною Радою України Закону N 580-VIII на законодавчому рівні були закріплені правові норми, які прямо забороняють звільнення матерів, які перебувають у соціальних відпустках по догляду за дітьми віком до трьох років.

Оскільки Закон України "Про Національну поліцію" не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, а також чоловіків, які скористалася правом на відпустку для догляду за дитиною тощо, в даному випадку до спірних правовідносин застосовуються конституційні принципи і загальні засади права.

Так, згідно п. 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР N 114 від 29.07.91, вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Гарантії для даної категорії осіб передбачені Кодексом законів про працю України, зокрема, згідно із частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Зазначене положення відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, яка встановлює, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Так, у рішенні ЄСПЛ від 22.03.2012 року по справі "Костянтин Маркін проти Російської Федерації" зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

По-друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

Відповідно до п. 2 ст. 8 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.96 згода на обов'язковість якої надана Верховною Радою України відповідно до Закону України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії" (переглянутої) від 14.09.2006 з метою забезпечення ефективного здійснення права працюючих жінок на охорону материнства Сторони зобов'язуються вважати незаконним, якщо роботодавець надсилає жінці попередження про звільнення з роботи у період від дати повідомлення нею свого роботодавця про вагітність до закінчення її відпустки по вагітності та пологам або якщо він робить попередження про звільнення у такий час, що воно втрачає чинність у цей період.

Пунктом «є» ст. 5 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, згода на обов'язковість якої надана Верховною Радою України відповідно до Постанови Верховної Ради України "Про ратифікацію Конвенції Міжнародної Організації Праці N 58 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця" від 04.02.94 не є, зокрема законною підставою для припинення трудових відносин - відсутність на роботі в період перебування у відпустці по материнству.

Відтак, оскільки Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 Конституції України), то є очевидним, що п. 11 розділу XI Закону N 580-VIII протирічить ст. 22 Конституції України, оскільки істотно звужує зміст і обсяг існуючих прав і свобод працюючих матерів, що здійснюють догляд дітей, перебуваючи у відпустці.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України громадянам України гарантовано рівність конституційних прав і свобод, рівність перед законом, незалежно від місця роботи та займаної посади. Так, згідно ч. 1 цієї статті не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України).

Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України надав у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена" (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Частино 4 цієї ж статті КАСУ у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Суд вважає необґрунтованою позицію відповідача щодо правомірності звільнення позивача через відсутність його звернення до уповноважених органів з проханням подальшого проходження служби (переводом) до ГУМВС з огляду на приписи ч. 3 ст. 184 КЗпП України, а крім того, як вже було зазначено вище, оскільки Закон України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07.11.2015 року не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок та чоловіків, які мають дітей віком до трьох років, тому положення п.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" до наявних спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, суд зазначає, що у спірних правовідносинах ГУ МВС України в Харківській області було порушено процедуру звільнення позивача, в частині непопередження про звільнення та незапропонування іншої посади. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Пункт 8 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" чітко вказує про те, що дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже, звільнення може мати місце, а може й ні, що не позбавляє роботодавця належним чином та в установлені законом строки попередити працівника про звільнення, у разі, якщо таке має місце.

Посилання представника відповідача на копії листів № 6768 від 30.10.2015 року та № 7/15004 від 06.11.2015 року жодним чином не підтверджують факт належного повідомлення позивача про скорочення та звільнення.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 244-2 КАСУ висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір по суті, Харківський окружний адміністративний суд з огляду на приписи ч.2 ст.161, ст. 244-2 КАС України зважає на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.10.2011 р. по справі № 21-327а11, згідно з якими встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, зазначена позиція Верховного Суду України щодо зобов'язання роботодавця (держави) є безумовним при його виконанні, тобто не мають встановлюватися додаткові вимоги щодо працевлаштування такого працівника, що кореспондує вищевказаній у справі позиції ЄСПЛ.

У ході судового розгляду відповідач не подав до суду ані доказів неможливості працевлаштування позивача в штаті новоствореного органу за професією чи за спеціальністю, ані доказів неможливості надати позивачу іншу роботу в згаданому органі з урахуванням навичок, вмінь та інших професійних параметрів.

Оскільки зобов'язання по працевлаштуванню працівника ліквідованої установи МВС не виконало, то суд констатує, що трудові гарантії позивача як працівника порушені.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачами були порушені права позивача в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ всупереч вимогам п. 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, статті 49-2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

За таких обставин наказ ГУ МВС України у Харківській області від 05.11.2015 року № 594 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_3 у запас за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів), є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді).

Щодо позовної вимоги в частині зобов'язання ГУ МВС України Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає судовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, законодавцем встановлено межі періоду виплати середнього заробітку, а саме весь час вимушеного прогулу. При цьому, оскільки позивача було звільнено у період перебування у відпустці по догляду за дитиною на строк до 08.03.2016 р., початок перебігу строку вимушеного прогулу рахується з дня, наступного після закінчення вказаної відпустки позивача, тобто з 09.03.2016 р.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (далі - Порядок).

Суд зазначає, що з урахуванням цих норм, зокрема, абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Згідно частини 2 статті 94 Закону України "Про Національну поліцію", порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

11.11.2015 Кабінетом Міністрів України прийнята постанова № 988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції", а наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за N 669/28799, затверджений Порядок та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.

Суд зазначає, що Законом України "Про Національну поліцію", а також нормативно-правовими актами, що прийняті на його виконання, не визначено про те, що при застосуванні положень п. 8 розділу ІІІ Порядку при визначенні суми середньоденного грошового забезпечення поліцейського в алгоритмі розрахунку слід застосовувати календарні дні, а не фактично відпрацьовані робочі дні.

Згідно копії довідки начальника УФЗБО ГУНП в Харківській області В.Р. Мисько за серпень-вересень 2014 року середньомісячне грошове забезпечення позивача становить 1579,50 грн., яке складається із: посадового окладу - 650 грн., окладу за спеціальним званням -130,00 грн., надбавки за вислугу років (25%) - 273 грн., надбавки за виконання особливо важливих завдань (50%) - 526,50 грн.

Таким чином, за час вимушеного прогулу з відповідача на користь позивача належить стягнути середнє грошове забезпечення у загальній сумі 29157, 77 грн. з відрахуванням обов'язкових податків, платежів, зборів.

При цьому, суд зазначає, що відповідальність за своєчасне перерахування до відповідних органів утримань та нарахувань на заробітну плату несе роботодавець.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності звільнення позивача з органів внутрішніх справ, тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та зобов'язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць слід звернути до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати наказ ГУ МВС України в Харківській області від 05.11.2015 № 594 о/с "По особовому складу" про звільнення підполковника міліції ОСОБА_3 /М-092469/, оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого) СКР Первомайського РВ ГУ у запас Збройних Сил згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

Поновити підполковника міліції ОСОБА_3 /М-092469/ в органах внутрішніх справ на посаді оперуповноваженого (за рахунок посади старшого оперуповноваженого) сектору карного розшуку Первомайського РВ ГУ МВС України в Харківській області, або на іншій рівнозначній посаді з 6 листопада 2015 року.

Зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (; 61002, м. Харків, вул. Жон Мироносиць, 5) нарахувати та виплатити ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 09 березня 2016 року до 22.09.2017 року в розмірі 29157, 77 грн. (двадцять дев'ять тисяч сто п'ятдесят сім гривень 77 копійок).

Постанову суду в частині поновлення на посаді та зобов'язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 1579,50 грн. звернути до негайного виконання.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Бадюков Ю.В.