Справа № 345/2105/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/9046/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П.., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Калуського об'єднаного управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака Івана Івановича (далі - головний державний виконавець Сапіжак І.І.) (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Калуського об'єднаного управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області (далі - УПФУ)) про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 31.08.2016 по виконавчому листу №345/2487/15-а від 18.05.2016, а виконавчий лист повернути до відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.08.2017 було поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.08.2017 адміністративний позов було задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, УПФУ подало апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки подання позову в порядку цивільного судочинства не є поважною причиною пропуску строку звернення до адміністративного суду. Крім того, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 було виконано у повному обсязі, а тому відповідач правомірно закінчив виконавче провадження. Також, апелянт зазначає, що адміністративний позов ОСОБА_2 подано до неналежного відповідача. Тому просить скасувати постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.08.2017 та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні його адміністративного позову.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 18.05.2016 Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області, на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016 було видано виконавчий лист про визнання відмови УПФУ щодо перерахунку пенсії з урахуванням періоду роботи ОСОБА_2 з 28.02.2012 по 25.07.2012, з 18.09.2012 по 12.07.2013, з 10.10.2013 по 09.06.2014, з 29.08.2014 по 24.05.2015 водієм автобуса на регулярних міських пасажирських маршрутах в 5-ому філіалі Автобусного парку ГУП «Мосміськтранс» Російської Федерації протиправною та зобов'язання УПФУ провести даний перерахунок за вказаний період.

24.05.2016 головним державним виконавцем Сапіжаком І.І. було відкрито виконавче провадження, а 31.08.2016 постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 48436843 на підставі п.8 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження».

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача є протиправними, оскільки останній діяв з порушенням вимог, встановлених Законом України «Про виконавче провадження», позаяк приймаючи оспорювану постанову, відповідач позбавив позивача реальної можливості реалізувати свої права в частині звернення до суду для усунення незрозумілостей резолютивної частини постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2016. Крім того, сам виконавець не використав наявне у нього повноваження та право на звернення до суду за роз'ясненням судового рішення.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.181 КАС України, відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Дана норма є імперативною та чітко встановлює, до кого мають бути заявлені позовні вимоги.

Згідно із Положенням про Державну виконавчу службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 229 від 02.07.2014, Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.

З 07.04.2015 вищевказане Положення про ДВС втратило чинність у зв'язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 31.03.2015, якою погоджено пропозицією Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України № 17 від 21.01.2015 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» (далі - Постанова № 17) функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.

Згідно Постанова № 17, було ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності. Крім того, п. 2 встановлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.

Частиною першою статті третьої Закону України «Про державну виконавчу службу» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що органами державної виконавчої служби є : Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Отже, в цій категорії справ відповідачами можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби.

При цьому окремий державний виконавець згідно припису ч. 3 ст. 181 КАС України не може бути відповідачем у таких справах.

Враховуючи те, що наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, у разі подання позовної заяви до державних виконавців або інших посадових осіб органів державної виконавчої служби чи до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, необхідно за правилами ст. 52 КАС України здійснювати заміну первинного відповідача на належного.

Відповідно до ч.1 ст.52 КАС України, суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Отже, вказаними нормами статті встановлено, що заміна первісного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить виключно до повноважень суду першої інстанції.

Під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував, що в даній справі позивач звернувся до неналежного відповідача - державного виконавця та не здійснив його заміну, що призвело до істотного порушення норм процесуального права.

При цьому апеляційний суд вказує, що висновки суду першої інстанції щодо протиправності оспорюваної постанови є обґрунтованими, проте, з огляду на допущені судом першої інстанції при розгляді справи порушення норм процесуального права щодо невиконання вимог ч.1 ст.52, ч.3 ст.181 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги саме до головного державного виконавця Сапіжака І.І. задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції всупереч вимогам КАС України не усунув вказані порушення та не здійснив заміну відповідача на належного та не залучив відповідний орган державної виконавчої служби в якості другого відповідача (в разі заперечень позивача).

Разом з тим, згідно положень ст.52 КАС України, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо здійснення заміни неналежного відповідача або залучення другого відповідача під час апеляційного розгляду справи, адже фактично в такому випадку сторона позбавляється можливості участі і захисту на стадії розгляду в першій інстанції.

Крім того, колегія суддів також вважає за необхідне наголосити на тому, що позивач вправі звернутися із аналогічним позовом до належного відповідача для захисту своїх прав, свобод та інтересів.

Оскільки судом першої інстанції були допущені порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів відповідно до вимог ст.202 КАС України приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови та прийняття нової про відмову у задоволенні адміністративного позову з підстав, які наведені у мотивувальній частині судового рішення.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206, 254 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Калуського об'єднаного управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області задовольнити.

Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака Івана Івановича (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Калуського об'єднаного управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
І. О. Яворський
Повний текст постанови складено 02.10.2017