Справа № 826/28071/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 жовтня 2017 року № 826/28071/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів під головуванням судді Добрянської Я.І., суддів - Кузьменка В.А., Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Національного банку України

третя особа Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»

про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Національного банку України, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», в якому просить:

1. Визнати бездіяльність Національного банку України протиправною щодо ненадання інформації на запит ОСОБА_1 від 27.07.2015 р.

2. Зобов'язати Національний банк України надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 27.07.2015 р.

Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо ненадання позивачу інформації на його звернення.

Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. До суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі. Вважає, що на підставі рішення суду, відповідач має надати позивачу запитувану інформацію.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Згідно наданих суду письмових заперечень проти позову заперечує та просить суд відмовити в їх задоволенні. Обґрунтовуючи заперечення на позовну заяву зазначив, що Національним банком України за результатом розгляду інформаційного запиту від 27.07.2015 р. було надано позивачу наявну інформацію, а також повідомлено про відсутність запитуваної інформації щодо конкретної заявки клієнта банку із зазначенням причини відсутності такої інформації.

Суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача та присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 25.10.2007 р. ОСОБА_1 та Публічне акціонерне товариство «Надра» уклали кредитний договір № 577/МК, згідно якого банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти в сумі 25 000,00 дол. США.

Позивач звернувся до Національного банку України із запитом від 25.07.2015 р., в якому просив надати наступну інформацію:

- повідомити чи подавалась заява на Міжбанківську валютну біржу ПАТ КБ «Надра»;

- чи надходила заявка від 25.10.2007 р. про продаж на Міжбанківській валютній біржі доларів США в сумі 25 000,00 дол. США від заявника через банк і купівлю української гривні.

За результатами розгляду вищевказаного запиту, відповідачем було надано відповідь № 20-06008/54931 від 04.08.2015 р., яким було відмовлено у наданні інформації з підстав її відсутності.

Не погоджуючись із отриманою відповіддю, позивач звернувся до суду із позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року N 679-XIV (надалі - Закон N 679-XIV) Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7 названого Закону Національний банк, зокрема, виконує функцію зі здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі.

Нормативно-правовим актом, що визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків, є Закон України «Про банки і банківську діяльність».

Приписами ч. 6 ст. 4 Закону N 679-XIV визначено, що Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Національний банк України визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливим банком, банком, що має статус Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках, з урахуванням специфіки діяльності таких банків.

У силу ч. 2 та 3 ст. 71 Закону N 679-XIV перевірки здійснюються з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів Національного банку України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року N 2939-VI (надалі - Закон N 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 13 цього ж Закону визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб'єкти владних повноважень, якими є органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону N 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 22 Закону N 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у своєму запиті від 28.07.2015 р. на підставі Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року N 2121-III (надалі - Закон N 2121-III), Закону N 2939-VI ставить питання перед відповідачем щодо надання інформації та документів щодо кредитних відносин та зобов'язань між позивачем та ПАТ «КБ «Надра».

Водночас, положеннями ст. 56 Закону N 2121-III визначено, що клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків.

Водночас, відповідач в силу наведених вище норм закону не є обслуговуючим банком для фізичних та юридичних осіб (крім осіб, визначених у ст. 42 Закону), а позивач не є клієнтом Національного банку України.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 19 Закону N 2939-VI Національний банк України листом від 04.08.2015 р. № 20-06008/54931 повідомив позивача про те, що запитувані ним у запиті від 28.07.2015 р. документи та інформація у Національного банку України відсутні.

Окрім того, відповідачем було запропоновано позивачу для отримання запитуваної ним інформації звернутися до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб згідно із її повноваженнями, визначеними Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку із здійсненням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра».

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 55 Закону N 2121-III відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до пункту 1.8 Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 25.01.2012 № 23, банк за кожним кредитом боржника формує кредитну документацію (справу) боржника відповідно до вимог, визначених цим Положенням.

Кредитна документація (справа) боржника має містити мінімально необхідні дані, перелік яких наведено в додатку 2 до цього Положення.

Таким чином, вся інформація та документи, які стосуються кредитних правовідносин між позивачем та ПАТ «КБ «Надра» мають знаходитися безпосередньо у банку.

Стосовно запитуваної у пункті 5 запиту позивача інформації («чи направлялася заявка про продаж на Міжбанківській валютній біржі доларів США в сумі 25 000,00 доларів США від Позичальника через ваш Банк на купівлю української гривні») відповідач зазначив, що така інформація в нього відсутня.

Відсутність у Національного банку України запитуваної інформації щодо заявок клієнтів комерційних банків у Системі підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного банку України обумовлена наступним.

Відповідно до пункту 5 розділу І Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 № 281 (в редакції, що діяла на момент укладення Позивачем кредитного договору - 25.10.2007) (далі - Положення), торгівлю іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку України, на міжнародному валютному ринку дозволяється здійснювати виключно Національному банку України та суб'єктам ринку (або з такими суб'єктами).

При цьому суб'єктами ринку є уповноважені банки, уповноважені фінансові установи.

Таким чином, фізичні особи - клієнти банків не є безпосередніми суб'єктами міжбанківського валютного ринку України.

Згідно з пунктом 29 розділу І Положення суб'єкти ринку укладають між собою та з Національним банком України договори про купівлю, продаж ємної валюти її безготівкові гривні та підтверджують ці договори виключно під час проведення Торговельної сесії.

Водночас пунктом 32 розділу І Положення передбачено, що суб'єкт ринку як за рахунок коштів своїх клієнтів, так і за власні кошти в межах лімітів відкритої валютної позиції має право виконувати заяви та доручення своїх клієнтів (крім суб'єктів ринку), а також задовольняти власні потреби щодо купівлі, продажу іноземної валюти до початку Торговельної сесії.

Торговельна сесія - комплекс організаційно-технічних засобів (дилінгове обладнання REUTERS, BLOOMBERG та Система підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного банку України), який забезпечує можливість укладення та підтвердження договорів з купівлі, продажу іноземної валюти та банківських металів згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку протягом часу, що встановлюється та змінюється на підставі постанови Правління Національного банку України (пункт 4 розділу І Положення).

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 глави 2 Правил проведення Торговельної сесії та здійснення окремих операцій, пов'язаних з купівлею-продажем іноземних валют та банківських металів, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 № 281 (в редакції, що діяла на момент укладення позивачем кредитного договору - 25.10.2007) (далі - Правила проведення Торговельної сесії), уповноважений банк (уповноважена фінансова установа) включає у заявку на участь у Торговельній сесії (далі - Заявка) незадоволені потреби клієнтів, а також власні потреби щодо купівлі- продажу іноземної валюти та банківських металів за гривні.

Заявка в паперовій формі підписується керівником (або особою, яка його замінює) та головним бухгалтером (або особою, яка його замінює) банку (фінансової установи) і залишається на зберіганні в банку (фінансовій установі). Заявка в електронній формі подається до Національного банку України в установлений ним строк.

Уповноважений банк (уповноважена фінансова установа) у заявці визначає за кожною іноземною валютою Класифікатора іноземних валют та банківських металів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.02.1998 №34 [у редакції постанови Правління Національного банку України від 02.10.2002 № 378, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.10.2002 за № 841/7129 (зі змінами)] та за кожним видом банківських металів обсяг їх купівлі та/або продажу.

Таким чином, Правилами проведення Торговельної сесії передбачалося, що Заявки банків, які подавалися до Національного банку України, повинні містити відомості щодо обсягу купівлі та/або продажу відповідної іноземної валюти.

При цьому, Правилами проведення Торговельної сесії не передбачалося включення до таких заявок інформації щодо конкретних заявок клієнтів банку.

Крім того, Правила проведення Торговельної сесії не містять вимог щодо подання банками до Національного банку України заявок їх клієнтів на купівлю/продаж іноземної валюти.

Також, відповідно до Правил організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 19.03.2003 № 124 (в редакції, що діяла на момент укладення Позивачем кредитного договору - 25.10.2007), інформація щодо здійснених банками операцій з купівлі-продажу безготівкової іноземної валюти відображалася у щоденній статистичній звітності за формою № 520 «Інформація про курс та обсяги операцій з іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку України».

Така інформація надавалася банками в узагальненому вигляді і не містила інформації щодо операцій в розрізі конкретних клієнтів.

Стосовно посилання позивача на постанову Правління Національного банку України від 10.08.2005 № 281, якою затверджено Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою (далі - Положення №281) та Правила функціонування Системи підтвердження угод на міжбанківському валютному ринку України Національного банку України та перерахування (зарахування) коштів за окремими операціями з іноземною валютою і банківськими металами (далі - Правила № 281), слід зазначити наступне.

Так, посилання позивача на пункт 3 глави 1 розділу IV Положення № 281 є безпідставним, оскільки на момент укладення позивачем кредитного договору (25.10.2007) такі пункт та глава були відсутні.

Розділом IV Положення № 281 у редакції, що діяла на момент укладення позивачем кредитного договору (25.10.2007), визначалася відповідальність суб'єктів ринку за порушення цього Положення.

Наразі розділом IV Положення № 281 визначений порядок оформлення та подання клієнтами до уповноважених банків заяв про купівлю іноземної валюти або банківських металів і заяв про продаж іноземної валюти або банківських металів та їх виконання.

Слід зауважити, що відповідно до статті 2 Закону про банки клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Згідно з пунктом 1 глави 1 розділу IV Положення № 281 клієнт під час проведення операції з обміну (конвертації) іноземної валюти або банківських металів подає до уповноваженого банку, який його обслуговує, заяву про купівлю або продаж іноземної валюти або банківських металів за довільною формою, але із зазначенням обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 3 і 4 цієї глави. Клієнт для здійснення операцій з купівлі або продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України має право використовувати форми заяв про купівлю або продаж іноземної валюти, аналогічні до тих, що наведені в додатках 1 - 4 до цього Положення, але без урахування реквізитів, які стосуються банківських металів.

Таким чином, заяви про купівлю/продаж іноземної валюти подаються клієнтами до уповноважених банків, які їх обслуговують, а не до Національного банку України.

Враховуючи зазначене, посилання позивача на Положення №281 (із наданням зразка заяви про купівлю іноземної валюти) як на підставу своїх позовних вимог є необґрунтованим та безпідставним.

Стосовно посилання позивача на абзац другий пункту 2.5 глави 2 Правил №281 суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 2.5 глави 2 Правил № 281 (у редакції, що діяла в жовтні 2007 року) якщо уповноваженим банком за дві години до закінчення торговельної сесії не повністю задоволені потреби клієнтів та потреби за власними операціями з купівлі-продажу іноземної валюти, то він має право звернутися до Національного банку України щодо купівлі-продажу в нього іноземної валюти за безготівкові гривні. На підставі аналізу внутрішнього валютного ринку з купівлі-продажу іноземної валюти Національний банк України за дві години до закінчення Торговельної сесії може прийняти рішення стосовно валютної інтервенції з визначенням суми купівлі/продажу іноземної валюти за відповідним курсом.

Для здійснення операції з купівлі-продажу іноземної валюти з Національним банком України уповноважений банк подає до Національного банку України не пізніше ніж за дві години до закінчення Торговельної сесії розгорнуту заявку. Для здійснення операції з купівлі іноземної валюти ця заявка має містити інформацію за кожним видом валют та кожним клієнтом із зазначенням ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ [або ідентифікаційного номера за ДРФО (за наявності)], суми, мети купівлі, а також курсу, за яким банк бажає здійснити операцію з купівлі іноземної валюти. Для здійснення операції з продажу іноземної валюти розгорнута заявка має містити інформацію за кожним видом валют та кожним клієнтом про суму операції, а також курс, за яким банк бажає продати Національному банку України іноземну валюту.

При цьому, пунктом 2.5 глави 2 Правил № 281 не передбачено, що така розгорнута заявка має містити відомості про заявки клієнтів банку, а також те, що банк має подавати заявки своїх клієнтів до Національного банку України.

З огляду на те, що Правилами №281 не передбачено отримання Національним банком України від банків заявок їх клієнтів, запитувана Позивачем інформація у Національного банку України відсутня.

Таким чином, посилання Позивача на пункт 2.5 глави 2 Правил як на підставу своїх вимог також є безпідставним.

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та положень законодавчих актів, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та відсутність підстав для їх задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин саме від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, враховуючи наведене, а також виходячи із наявних у справі наданих сторонами доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення даного позову.

Суд також зауважує, що принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Так, у рішенні від 10.02.2010 р. у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас у рішенні від 27.09.2010 р. по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У позові ОСОБА_1 відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді: В.А. Кузьменко

А.Б. Федорчук