Справа № 336/4025/17
Суддя: Марко Я. Р.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 336/4025/17
Провадження № 2-а/336/379/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Марко Я.Р., при секретарі Палубінській К.М., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,в якому просить суд визнати протиправними дії ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови в перерахунку їй пенсії з урахуванням положень частини 1 статті 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та зобовязати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя перерахувати та виплачувати їй пенсію за віком у розмірі обчисленому із застосуванням підвищення передбаченого частиною 1 статті 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію у розмірі 22,5%, починаючи з 28.03.2016 року, з дати призначення пенсії за віком, а також стягнути з ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на її користь судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 640,00 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 1 500, 00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона до 2016 року перебувала на обліку в ОСОБА_2 об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Запоріжжята отримувала пенсію за вислугу років у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення» як працівник освіти.

Після призначення пенсії за вислугу років позивач продовжувала працювати та з її заробітної плати сплачувалися страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Досягнувши пенсійного віку передбаченого Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», 28.03.2016 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 обєднаного управління ПФУ м. Запоріжжя з заявою встановленої форми про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Бланк відповідної заяви йому було надано працівником ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

З 28.03.2016 року позивачу було призначено пенсію за віком, яку розраховано із застосуванням показника середньої заробітної плати за 2009 рік.

З метою усунути протиправні дії відповідача щодо невірного обчислення та виплати їй пенсії, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2016 року по справі № 336/3486/16-а адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково та зобовязано управління Пенсійного фонду України в ОСОБА_2 районі м. Запоріжжя здійснити позивачу перерахунок пенсії за віком відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників зайнятих в галузі економіки України за 3 календарні роки, що передують року звернення з заявою про призначення пенсії за віком, забезпечити її виплату та виплатити різницю між фактично отриманою та нарахованою пенсією з 28.03.2016 року.

22.06.2017 року позивач звернулась до відповідача з заявою про перерахунок їй пенсії за віком з урахуванням положень частини 1 статті 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію.

ОСОБА_2 обєднаного УПФУ м. Запоріжжя від 03.07.2017 року № 199/Л-1 повідомлено позивача про те, що остання не має права на підвищення пенсії, яке передбачене статтею 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», оскільки до призначення пенсії за віком їй виплачувалася пенсія за вислугу років.

Позивач вважає, що вказаними діями відповідач порушив її законні права та інтереси, оскільки вони ґрунтуються на безпідставних мотивах і не відповідають критеріям правомірності, визначеними частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому є протиправними.

В судове засідання позивач не з'явилась. В матеріалах справи міститься заява її представника за змістом якої остання просить суд розглядати справу без її участі та участі позивача в порядку письмового провадження, на позовних вимогах наполягає, просить позов задовольнити.

Представник відповідача також в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження, а також заперечення за змістом яких просить в задоволенні позову відмовити, у зв'язку із тим, що до моменту переходу на пенсію за віком позивач отримувала пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», тому правові підстави для підвищення розміру пенсії відповідно до частини 1 статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відсутні. Крім того вважав, що позивачем були пропущені процесуальні строки на оскарження дій ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, а також зазначив, що позивачем документально не підтверджено понесені ним витрати на правову допомогу.

У відповідності до частини 4 статті 122, частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої та третьої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України;

2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частини 1 статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особі, яка набула право на пенсію за віком відповідно до цього Закону, але після досягнення пенсійного віку, передбаченого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону, виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку, пенсія за віком призначається з урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням розміру пенсії за віком, обчисленого відповідно до статті 27 цього Закону, на такий відсоток:

на 0,5% - за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк до 60 місяців;

на 0,75% - за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк понад 60 місяців.

Судом встановлено, що позивачу була призначена пенсія за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

28.03.2016 року позивач звернулась до ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про перехід з пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У зв'язку із переходом на пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та поданої заяви, до розрахунку пенсії позивача взято показник середньої заробітної плати за 2009 рік.

Проте, на момент призначення позивачу пенсії за вислугу років, вона не мала права на жодний інший вид пенсійного забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, що при призначенні пенсії позивачу за вислугу років, показник середньої заробітної плати по галузях економіки не застосовувався, що підтверджено постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2016 року по справі № 336/3486/16-а.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що реалізація права позивача на пенсію на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» проводиться вперше, що вже встановлено постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2016 року.

Позивач народилась 30 листопада 1956 року та відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для неї передбачений пенсійний вік 55,6 років.

З заявою про призначення пенсії за віком позивач звернулась після досягнення 60 річного віку, а саме в березні 2016 року, саме з цього періоду вона отримує пенсію за віком. Тобто позивачеві було призначено пенсію за віком на 45 місяців пізніше.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача з посиланням на те, що позивач вже отримувала пенсію за вислугу років, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом. При цьому пенсія за даною нормою тлумачиться як щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

У розумінні наведеної норми Закону пенсіонером позивач за цим Законом не була, та набувши встановленого ним пенсійного віку та маючи при цьому більш ніж достатнього страхового стажу, отримала право на первинне призначення пенсії за віком в такому ж порядку, як і інші громадяни України, що звернулись за призначенням пенсії у 2016 році, з усіма правами, доплатами та збільшенням, які передбачені при призначенні пенсії за віком на загальних підставах.

Оскільки позивачу була призначена пенсію за віком з більш пізнім виходом на пенсію, а саме на 45 місяців, вона набула право на підвищення розміру пенсії відповідно до статті 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Позивач просить зобов'язати відповідача перерахувати пенсію, починаючи з 28.03.2016 року з дати призначення пенсії за віком.

Згідно з частиною 2 статті 99 та частиною 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частиною 1 статті 102 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Позивач в адміністративному позові не ставить питання про поновлення строку на звернення до суду, зазначивши, що поновлення пенсії повинно відбуватися з дня призначення пенсії, тобто з 28.03.2016 року.

Проте, позивач до суду з даним позовом звернувся лише у липні 2017 року і згідно тексту позову та доданих до нього документів, суд не вбачає поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з вказаним позовом, а тому вимоги заявлені з 28.03.2016 року по 11.01.2017 року підлягають залишенню без розгляду.

Оскільки позивач, як вбачається з поштового штампу на конверті, звернулась до суду 12.07.2017 року, то вимоги позивача підлягають задоволенню в межах шестимісячного строку з дня звернення позивача до суду, тобто з 12.01.2017 року.

Зважаючи на те, що позивачем заявлені вимоги немайнового характеру, які були частково задоволені судом, а також враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 гривень.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн.

Відповідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Як передбачено частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

На підтвердження понесених витрат позивачем надано копію договору № 234 про надання юридичних послуг від 09.06.2016 року, копію квитанції до видаткового касового ордеру від 12.07.2017 року № 234/1 на суму 1 500,00 грн., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 726 та розрахунок витрат на правову допомогу у формі порівняльної таблиці.

У матеріалах справи відсутній оригінал квитанції, що підтверджує понесені позивачем витрати на правову допомогу, а копія квитанції до видаткового касового ордеру від 12.07.2017 року № 234/1 не містить відомостей про оплату послуг адвоката за складання адміністративного позову на підставі договору № 234 про надання юридичних послуг від 09.06.2016 року.

Витрати на правову допомогу є предметом доказування, водночас, позивачем не надано суду належних доказів понесення витрат на оплату послуг адвоката при підготовці даного позову до суду.

Таким чином, суд вважає, що вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись статтями 26, 29, 40, 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», статтями 2, 6, 8, 9-11, 69-71, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 з урахуванням положень частини 1 статті 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зобовязати Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя перерахувати та виплачувати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за віком у розмірі обчисленому із застосуванням підвищення передбаченого частиною 1 статті 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію у розмірі 22,5%, починаючи з 12.01.2017 року.

Позовні вимоги про зобов'язання ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя перерахувати та виплачувати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсію за віком у розмірі обчисленому із застосуванням підвищення передбаченого частиною 1 статті 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію у розмірі 22,5% за період з 28.03.2016 року по 11.01.2017 року залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_2 об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 (шістсот сорок) грн.

У стягненні на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо постанову було прийнято без виклику особи, яка її оскаржує, або у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Я.Р.Марко