Справа № 408/1869/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Цимбал Ю.Ю.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року справа № 408/1869/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області на постанову Біловодського районного суду Луганської області від 21 липня 2017 року у справі № 408/1869/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

05 квітня 2017 року, ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про зобовязання управління відновити виплати пенсії за віком з дати призначення пенсії, а саме з 21 липня 2014 року (а.с. 2-3).

Постановою Біловодського районного суду Луганської області від 21 липня 2017 року позовні вимоги задоволені. Зобовязано управління відновити виплати пенсії за віком ОСОБА_2 з дати призначення пенсії, а саме з 21 липня 2014 року, з урахуванням раніше виплачених сум (а.с. 105-106).

Не погодившись з судовим рішенням, Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги, апелянт зазначив, що на момент звернення до пенсійного фонду 20 березня 2015 року позивач не мала права на достроковий вихід на пенсію.

Пенсійна справа, яка надана позивачем до пенсійного органу надійшла з території на якій органи Пенсійного фонду України не здійснювали своїх функцій, а відомості які в ній містяться не підтверджені та не мають законних підстав для розгляду (а.с. 109-112).

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

04 жовтня 2017 року до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

03 жовтня 2017 року до канцелярії Донецького апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання від представника відповідача про розгляд справи за його відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції змінити, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 21 липня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська з заявою про призначення їй пенсії за віком, надавши для цього необхідні документи, у зв'язку з чим їй було призначено пенсія за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням позивача (а.с. 8) та протоколом Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська про призначення пенсії № 320245 від 20 жовтня 2014 року (а.с. 35).

Позивач є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України (м. Луганська) до с. Валуйське, що підтверджується Довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 березня 2015 року № 377 (а.с. 7).

20 березня 2015 року позивач звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області, за місцем взяття на облік особи, яка перемістилася з тимчасово окупованої території з заявою про продовження виплати призначеної пенсії та 05 травня 2015 року надала до управління паперову пенсійну справу.

Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області взяло позивача на облік та виплачувала їй пенсію до жовтня 2015 року включно, що підтверджується Довідкою управління від 06 березня 2017 року № 349 (а.с. 12).

З 01 листопада 2015 року позивачу припинена виплата пенсії через відсутність в Інтегрованій комплексній інформаційній системі Пенсійного фонду України електронної реєстрації заяви в «Журналі реєстрації рішень про призначення пенсій та розпоряджень Форма 10» інформації про факт реєстрації заяви позивача у 2014 році.

З листа Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 27 лютого 2017 року № /П-5 вбачається, що позивачу не виплачується пенсія, оскільки на дату звернення (20 березня 2015 року) у неї відсутнє право на достроковий вихід на пенсію (а.с. 13).

Не погодившись із припиненням виплати пенсії за віком позивач звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що на момент припинення виплати пенсії позивачу у відповідача були відсутні законодавчо передбачені підстави для припинення виплати пенсії, при цьому судом задоволені вимоги позивача з 21 липня 2014 року

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно п. 7-2 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058 до 01 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мають жінки, яким виповнилося 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи. У цьому випадку розмір їх пенсії, обчислений відповідно до статті 27 та з урахуванням статті 28 цього Закону, зменшується на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію.

21 липня 2014 року позивач , скориставшись своїм правом, звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська з заявою про призначення їй пенсії за віком, у зв'язку з чим їй було призначено пенсія за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням позивача (а.с. 8) та протоколом Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська про призначення пенсії № 320245 від 20 жовтня 2014 року (а.с. 35).

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку насчелених пунків, някі знаходяться на лінії зіткнення» від 07 листопада 2014 року № 1085-р м. Луганськ відноситься до території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень.

Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства», зокрема, Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська не здійснює з 01 грудня 2014 року.

Відтак, у липні 2014 року позивач подала заяву про призначення пенсії за віком відповідно до діючого законодавства та їй призначено пенсію компетентним на той час територіальним органом Пенсійного фонду України.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання відповідача на непідтвердженння факту звернення позивача до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська за призначенням пенсії, пенсія позивачу призначена відповідно до діючого на той час законодавства та її призначено компетентним територіальним органом Пенсійного фонду України.

Крім того, суд зазначає, що єдиною підставою для призначення (відновлення) пенсії є подання відповідної заяви, а не занесення інформації про це до Центральної бази даних одержувачів пенсій Інформаційного центру персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України (у не внесені такої інформації до вказаної бази даних вина позивача відсутня).

При цьому, суд вважає необґрунтованим посилання апелянта на те, що за призначенням пенсії позивач звернулась у 2015 році, оскільки на час звернення до відповідача її пенсія вже була призначена, крім того, відповідач взяв позивача на облік як внутрішньо переміщену особу та виплачував їй пенсію до жовтня 2015 року, що підтверджується Довідкою управління від 06 березня 2017 року № 349 (а.с. 12).

Щодо припинення виплати пенсії позивачу суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Відповідач підтвердив взяття позивача на облік та виплату пенсії позивачу по жовтень 2015 року (а.с. 12).

Рішення пенсійним органом щодо припинення виплати позивачу пенсії не приймалося.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з листопада 2015 року по теперішній відповідач безпідставно не виплачує позивачу пенсію.

Тобто, відповідач діяв всупереч вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Крім того, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Форма заяви затверджується центральним органом виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах зайнятості населення та трудової міграції, трудових відносин, соціального захисту, соціального обслуговування населення, волонтерської діяльності, з питань сімї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, а також захисту прав депортованих за національною ознакою осіб, які повернулися в Україну.

Пунктом 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 505, визначено, що грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Відповідно до ч. 1 Розділу 1 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» В абзаці девятому статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» слова "довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи" виключено.

Пунктом 4 частини 2 розділу І Закону України від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» доповнена частина 1 статті 4 Закону України від 20.10.2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка наголошує, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

З наведеного вбачається, що з часу набрання чинності вказаним Законом, а саме з 13 січня 2016 року, проставляння територіальними підрозділами Державної міграційної служби України відмітки про реєстрацію місця проживання осіб, зазначених у довідці, не передбачено законом, оскільки саме Міністерство соціальної політики визначено відповідальним за забезпечення формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб. На структурні підрозділи з питань соціального захисту населення покладено завдання щодо вирішення питання стосовно видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, реєстрації та постановки її на облік в Єдиній інформаційній базі.

Як зазначалося вище, виплата пенсії позивачу припинена з 01 листопада 2015 року.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо скасування довідки позивача про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Враховуючи вищевикладене, та те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб не скасована, рішення про припинення виплати пенсії управлінням не приймалось, позивачем виконано певний порядок, встановлений для осіб, які перемістилися з тимчасово окупованої території, отже, пенсійний орган неправомірно не здійснює пенсійній виплати позивачу з листопада 2015 року по теперішній час.

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про необхідність поновлення виплати пенсії позивачу, однак в мотивувальні частині помилково вказав на поновлення виплати пенсії з 21 липня 2014 року, оскільки пенсійний орган нараховував їй пенсію по жовтень 2015 року, що тягне за собою зміну постанови суду першої інстанції.

Відповідно до приписів ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни постанови суду першої інстанції згідно ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 197, 198, 201, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області задовольнити частково.

Постанову Біловодського районного суду Луганської області від 21 липня 2017 року у справі № 408/1869/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про зобовязання вчинити певні дії змінити.

В абзаці першому резолютивної частини постанови Біловодського районного суду Луганської області від 21 липня 2017 року у справі № 408/1869/17 після слів «Задовольнити» додати «частково».

Другий абзац резолютивної частини постанови Біловодського районного суду Луганської області від 21 липня 2017 року у справі № 408/1869/17 викласти у наступній редакції:

«Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 01 листопада 2015 року. В решті позовних вимог - відмовити».

В іншій частині постанову Біловодського районного суду Луганської області від 21 липня 2017 року у справі № 408/1869/17 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Судді Т.Г. Арабей

ОСОБА_3

ОСОБА_4