Справа № 815/1001/17
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 р. м.ОдесаСправа № 815/1001/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача -Косцової І.П.
суддів -Кравченка К.В.
Лук'янчук О.В.
за участю: секретаря - Стефанцевої Ю.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_8 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_8 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 33 від 17.02.2017 року про відмову в прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача повторно розглянути таку заяву.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки прийнятий без урахування реального побоювання позивача за власне життя у разі повернення його до країни походження (Сомалі). Крім того, зазначив, що оскільки відносно нього відсутня жодна компрометуюча інформація, а його дружина отримала статус особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зобов'язано вирішити питання про надання йому такого статусу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року позов задоволено. При цьому суд, з метою повного захисту прав. свобод та охоронюваних законом інтересів позивача вийшов за межі позовних вимог даного адміністративного спору та зобов'язав відповідача оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_8 особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку ст.ст.5,7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції при прийнятті рішення у справі не враховано наявність судових рішень, що набрали законної сили, якими позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, зазначено, що оскаржуване рішення прийняте без урахування та дослідження усіх обставин у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сомалі, м. Могадишо, район Бакара, за національністю сомалієць, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

У липні 2011 року позивач разом з сім'єю нелегально перетнув кордон України та вісім місяців проживав у м. Вінниці, а згодом прибув до м. Одеси.

15 листопада 2011 року ОСОБА_8 звернувся до Управління у справах біженців ДМСУ у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте рішенням Державної міграційної служби України № 22-12 від 17.05.2012 року йому було відмовлено в її задоволенні (а.с. 92).

Позивач оскаржував вищезазначене рішення в судовому порядку, подавши відповідний позов, за результатами розгляду якого постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.03.2013 року у справі №1570/4771/2012 було відмовлено у задоволені позовних вимог.

02 лютого 2015 року ОСОБА_8 повторно звернувся до ГУДМС України в Одеській області з аналогічною за змістом заявою, проте рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №29 від 16.02.2015 року йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с. 225).

За результатами оскарження вищезазначеного рішення, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.05.2015 року у справі № 815/1282/15 позов ОСОБА_8 задоволено, однак за результатами його перегляду в апеляційному порядку постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.07.2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

02 листопада 2015 року ОСОБА_8 втретє звернувся до Управління з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №207 від 02.11.2015 року йому було відмовлено у прийнятті такої заяви (а.с.153).

Однак, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2016 року у справі №815/6553/15, що набрала законної сили, скасовано вищевказаний наказ та зобов'язано Управління повторно розглянути заяву ОСОБА_8 про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вищевказаного судового рішення Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області розглянуто справу позивача та наказом №33 від 17 лютого 2017 року відмовлено у прийнятті його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 65).

Законність зазначеного наказу є предметом спору у даній справі.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийнято без урахування інтересів дітей позивача та наслідків, до яких призведе виконання вказаного наказу. При прийнятті вказаного рішення відповідач не врахував обставини, встановлені постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2016 року у справі №815/6553/15, та інформації щодо ситуації в Сомалі.

Колегія суддів такий висновок суду першої інстанції вважає правильним, з огляду на наступне.

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону № 3671 (тут і далі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування у першу чергу суб'єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ і так далі.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно зі ст. 1 Закону № 3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Водночас, судова колегія зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за захистом, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

В свою чергу, відповідно до ч.2 ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, у Доповіді Генерального секретаря ООН від 09 січня 2017 року зазначено, що у м. Могадишо угруповання "Аш-Шабааб" стала частіше вдаватися до вибухів замінованих автомобілів, щоб в період проведення виборів населення постійно зазнавало страх за свою безпеку. Протягом звітного періоду збільшилася кількість порушень прав людини, головним чином через операцій щодо забезпечення державної безпеки і триваючої діяльності угруповання "Аш-Шабааб". Загальна кількість жертв серед цивільного населення, згідно з повідомленнями, склало в цілому 623 людини, 260 з яких загинули і 363 отримали поранення. В результаті операцій щодо забезпечення безпеки постраждало 242 цивільних особи, з яких 55 загиблих і 120 поранених приписуються діям сомалійських сил безпеки, а ще 37 загиблих і 12 поранених діям АМІСОМ. В Сомалі спостерігається різке збільшення масштабів пов'язаних з конфліктом переміщень населення і зростання потреб у захисті постраждалих, зокрема жінок і дітей. Найбільш серйозною з усіх є ситуація в Галькайо, де в жовтні у зв'язку з конфліктом було переміщено 90 000 цивільних осіб, в результаті чого 20 000 дітей втратили можливість вчитися в школі. В результаті виведення іноземних військових контингентів з районів Бакул, Гальмудуг і Хиран було переміщено щонайменше 5000 чоловік, а решта зазнали каральних заходів з боку "Аш-Шабааб" та постраждали від скорочення гуманітарної допомоги. Міжкланові конфлікти з "Аш-Шабааб" в східній частині Нижньої Шабелле привели до переміщених майже 30 000 чоловік і негативно позначилися на можливостях отримання допомоги.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Крім того, несприятливі умови для повернення позивача до країни громадянського походження викладені в «Позиції УВБК ООН щодо повернення громадян в південну та центральну частини Сомалі» від травня 2016 року (а.с.44-57).

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

Між тим, ГУ ДМС України в Одеській області, відмовляючи позивачеві у прийнятті його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту оскаржуваним наказом, належним чином не перевірив доводів позивача щодо подій у Сомалі, та не врахував того, що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), легітимізованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, судову практику якого відповідно до статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України повинні використовувати у своїй діяльності адміністративні суди, вислання осіб в країни, де вони можуть зазнати переслідувань, є порушенням статті 3 Конвенції.

Так, у рішенні по справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» від 28 червня 2011 року ЄСПЛ зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Аль-Хусін проти Боснії та Герцоговини» від 07 лютого 2012 року суд визнає, що повернення особи в Сирію, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011року, призведе до порушення ст. 3 Конвенції.

У рішенні «М.С.С. проти Бельгії та Греції» від 21 січня 2011 року ЄСПЛ розширив тлумачення зобовязань, що покладаються статтею 3 Конвенції на держав-учасниць ЄКПЛ, наголосивши, що неналежні умови прийняття шукачів притулу та неефективна процедура визначення статусу таких осіб навіть в країнах-членах Європейського Союзу можуть дорівнювати жорстокому поводженню, забороненому цією нормою Конвенції. Суд, оцінивши умови, в яких опинився заявник у Греції та взявши до уваги його вразливий статус як іноземця, що шукає притулку, дійшов висновку про порушення вимог статті 3 як з боку Греції, органи влади якої створили для нього принижуючі гідність умови перебування, так і з боку Бельгії, органи влади якої піддали його висланню в такі умови.

Таким чином, суд першої інстанції, з урахуванням задекларованого чинним процесуальним законом принципу верховенства права, здійснив належну оцінку законності дій відповідача, та з урахуванням приписів статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 33 від 17.02.2017 року про відмову в прийнятті заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку висновку суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог та зобов'язання відповідача оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_8 особою, яка потребує додаткового захисту, в порядку ст.ст.5,7 Закону № 3671-VI та доводам апелянта щодо перебирання судом на себе дискреційних повноважень суб'єкту, наділеного владними функціями, судова колегія зазначає наступне.

Згідно частин 1 - 3 статті 4 Закону № 3671-VI Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист; члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону; у разі якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв'язку з членами своєї сім'ї, беруться до уваги інші докази, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України. Відмова у возз'єднанні сім'ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, дружині позивача - ОСОБА_9 08.05.2015 року ДМС України надано статус особи, яка потребує додаткового захисту (а.с.100-101 т.1).

Отже, суд першої інстанції, обґрунтовано та з дотриманням принципу верховенства права забезпечив збереження єдності сім'ї особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім цього судова колегія зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення. Після скасування судом рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до особи не може застосовуватися примусове видворення до закінчення процедури щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 2 статті 11 КАС України передбачає можливість для суду вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З урахуванням того, що ГУ ДМС України в Одеській області вже вчетверте відмовлено позивачеві у задоволенні його заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому остання відмова у прийнятті заяви про оформлення документів, що викладена в оскаржуваному наказі, прийнята за наслідками виконання судового рішення про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, судова колегія вважає, що з метою захисту порушеного права позивача суд першої інстанції обрав вірний спосіб захисту порушених прав позивача, вийшов за межі позовних вимог та зобов'язав ДМС України в Одеській області оформити документи для вирішення питання про визнання ОСОБА_8 особою, яка потребує додаткового захисту, тим самим гарантував останньому поновлення його порушених прав.

Щодо доводів апелянта про наявність судових рішень, якими встановлені обставини відсутності підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, судова колегія не може прийняти їх до уваги, оскільки цими рішеннями надано оцінку подіям, що відбувалися в країні громадського походження при попередніх зверненнях позивача до міграційних органів України.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, з того періоду ситуація у Сомалі лише погіршилася, що надає можливість позивачу отримати статус особи, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином з'ясовані всі обставини справи, їм надано правильну юридичну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду, не встановлено. Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству, доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_8 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя-доповідач: І.П. Косцова

Судді: К.В. Кравченко

О.В. Лук'янчук