Справа № 814/546/17
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/546/17

Категорія: 3.5 Головуючий в 1 інстанції: Князєв В.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Григоренко Н.В.,

представника позивача Клещанка В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікінг Люкс» на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікінг Люкс» до Управління Держпраці у Миколаївській області про скасування постанови про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И В:

20 березня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вікінг Люкс» звернулося до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови Управління Держпраці у Миколаївській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 10.03.2017 року №8-НП.

В обґрунтування позову зазначено, що ТОВ «Вікінг Люкс» не порушувало трудове законодавство відносно працівника ОСОБА_1 щодо не нарахуванні та виплаті компенсації за невикористану відпустку, оскільки останній перебував у відпустках та отримував компенсації за місцем проходження служби. Також, недоврахування та несплата заробітної плати за один день ОСОБА_2 є математичною помилкою головного бухгалтера підприємства, тобто без мети несплати працівнику заробітної плати. За таких обставин, постанова від 10.03.2017 року № 8-НП у частині накладення штрафу на позивача є безпідставною.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову ТОВ «Вікінг Люкс» було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим ТОВ «Вікінг Люкс» подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову суду, якою задовольнити його адміністративний позов.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї представника позивача Клещанка В.Є., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в період з 13.02.2017 року по 20.02.2017 року спеціалістами Управління Держпраці у Миколаївській області проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства України про працю в діяльності ТОВ «Вікінг-Люкс».

В ході перевірки ТОВ «Вікінг-Люкс» встановлено, що 01.06.2009 року наказом №13-К ОСОБА_1 прийнято на посаду охоронника. Згідно довідки Жовтневого районного військового комісаріату від 20.08.2015 року №2275 ОСОБА_1 відповідно до наказу військового комісара Жовтневого районного військового комісаріату Миколаївської області від 15.08.2015 року №194 призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період та направлений для проходження служби до військової частини НОМЕР_1 . В довідці зазначено, що вказана довідка дає право працівникам, призваним на військову службу під час мобілізації, в особливий період, та їх роботодавцям на гарантії, пільги і привілеї, визначені чинним законодавством. Згідно витягу з наказу Військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 10.10.2016 року №168 ОСОБА_1 звільнено в запас з військової служби. 11.10.2016 року наказом №19-К ОСОБА_1 звільнено з ТОВ «Вікінг Люкс» за власним бажанням.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Вікінг-Люкс» суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача узгоджується з положеннями діючих нормативно-правових актів, що регулюють дані правовідносини, та прийняте з урахуванням усіх обставин, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Так, згідно ст. 74 Кодексу законів про працю України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених законом.

Перевіркою встановлено, що за період роботи ОСОБА_1 з 2014 по 2016 рік щорічна відпустка на ТОВ «Вікінг Люкс» йому не надавалась. Згідно розрахункових відомостей компенсація за невикористані дні щорічної відпустки не нараховувалась та не виплачувалась.

Як зазначає позивач у своєму позові, ОСОБА_1 не нараховано та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку, оскільки останній перебував у відпустках та отримував компенсацію за місцем проходження служби.

В матеріалах перевірки наявні пояснення головного бухгалтера ТОВ «Вікінг Люкс» ОСОБА_3 , яка зазначила, що дійсно, нею не нараховувалася та не виплачувалась компенсація за відпустку ОСОБА_1 при звільнені, так як він був мобілізований, а компенсація нараховується за відпрацьований час.

Відповідно до ст. 119 Кодексу законів про працю України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У відповідності до ст. 12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні, у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівника (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються на підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижче оплачувану роботу; переведених на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам у разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України.

Норма і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Згідно пункту 2 частини 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі виконання працівником державних або громадських обов`язків, якщо згідно з законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із/ збереження заробітної плати.

За ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Виходячи з зазначеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 виконував свій державний обов`язок будучи призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, тому скористатися своїм правом на щорічну відпустку за основним місцем роботи не мав можливості. Тобто щорічна відпустка повинна була бути перенесена на час звільнення з військової служби, але у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 звільнився 10.10.2016 року з військової служби, а 11.10.2016 року з основного місця роботи з ТОВ «Вікінг Люкс», ОСОБА_4 позивач був повинен нарахувати та виплатити йому компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, чого посадовими особами ТОВ «Вікінг Люкс» здійснено не було.

Також в ході перевірки було встановлено, що працівник ОСОБА_2 звільнився 15.02.2016 року згідно наказу №2-К від 15.02.2016 року. Згідно табелю обліку робочого часу розрахунок заробітної плати йому було зроблено до 14.02.2016 року.

Відповідно до п. 10 «Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій», день звільнення є останнім робочим днем працівника тобто, нарахування заробітної плати за фактично відпрацьований час проведено з порушенням, у зв`язку з чим ОСОБА_2 не донараховано заробітну плату за 1 робочий день у сумі приблизно 65,00 грн.

В матеріалах наявні пояснення головного бухгалтера ТОВ «Вікінг Люкс» ОСОБА_3 , яка зазначає, що дійсно в період звільнення ОСОБА_2 не врахувала один день нарахування заробітної плати. Заробітна плата була нарахована по 14.02.2016 року, а фактична дата звільнення 15.02.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Отже, матеріалами справи доведено, що посадовими особами ТОВ «Вікінг Люкс» допущено зазначене порушення вимог законодавства про працю.

Підсумовуючи усе викладене, за результатом апеляційного розгляду даної справи колегія суддів дійшла висновку, що рішення відповідача щодо застосування до позивача штрафних санкцій ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права та прийняте з урахування усіх фактичних обставин.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію довів та обґрунтував, оскільки надав усі необхідні докази на підтвердження законності та обґрунтованості постанови про накладення штрафу від 10.03.2017 року № 8-НП. Натомість позивач, всупереч наведеним приписам, не довів протиправність прийнятого відповідачем рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ТОВ «Вікінг Люкс».

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга ТОВ «Вікінг Люкс» задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вікінг Люкс» залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення рішення апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов