Справа № 814/795/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/795/17

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Миколаївській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ :

В квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївської області та Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому просив суд:

- зобов'язати відповідачів до вчинення дій, пов'язаних з встановленням, нарахуванням, перерахуванням та сплатою грошових коштів по заробітній платні та відповідних нарахувань до пенсійного забезпечення - компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень та надбавки до пенсійного забезпечення в розмірі 20% до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень, як за період проходження служби та з моменту звільнення на пенсійне забезпечення по цей час;

- зобов'язати ДФС у Миколаївській області та УПФУ у Миколаївській області, як суб'єктів владних повноважень прийняти рішення та вчинити дії, щодо внесення змін до наказу ДПА у Миколаївській області від 16.09.05 №273-о «Про звільнення ОСОБА_2», а також внести зміни до пенсійної справи ПС №2789;

- зобов'язати ДФС та ПФУ, як суб'єктів владних повноважень та солідарних відповідачів у відповідності до їх компетенції, щодо відшкодування шкоди, завданої позивачу їх незаконними рішенням, дією або бездіяльністю та моральної шкоди в сумі 100000 гривень, у відповідності до заявлених вимог в адміністративному позові.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 в період роботи в податковій міліції був допущений до роботи з документами, які мають грифи «таємно» та «цілком таємно». Разом з тим, відповідних надбавок за роботу з документами, які містять державну таємницю в розмірі 20% відповідно до Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України №414 від 15.06.94.

На підтвердження своєї позиції, ОСОБА_2 послався на інформацію Управління Служби безпеки України в Миколаївській області, яка встановила що перебування на посадах, які позивач займав у МВПМ Вознесенської ОДПІ, МГВПМ ДПІ у м. Миколаєві та УПМ ДПА у Миколаївській області, відповідно до вимог нормативно-правових актів, які діяли на той час потребувало обов'язкового оформлення допуску до державної таємниці за формою 2. Проте, в порушення вимог ст.22 Закону України «Про державну таємницю» актів допуску до державної таємниці ОСОБА_2 не надавалось.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївської області, заперечило проти позову, вважало його безпідставним, просило в задоволенні позову відмовити.

Відповідач, Головне управління ДФС в Миколаївській області, заперечень проти позову не надав.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

На вказану постанову ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2017 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.

Згідно до вимог п. 2 ч.1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, проте про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 в період з 06.06.2000 року по 16.09.2005 року проходив службу в органах податкової міліції ДПА у Миколаївській області на посадах старшого оперуповноваженого відділу по організації боротьби з незаконним обігом товарів УПМ ДПА у Миколаївській області, оперуповноваженого територіальної групи податкової міліції міжрайонного відділу податкової міліції Вознесенської ОДПІ Миколаївської області, оперуповноваженого оперативного відділення міжрайонного відділу податкової міліції Вознесенської ОДПІ Миколаївської області, оперуповноваженого відділення по організації викриття злочинів в базових галузях економіки оперативного відділу міжрайонного головного відділу податкової міліції ДПІ у м. Миколаєві.

За час роботи ОСОБА_2 на оперативних посадах в податковій міліції, допуск до роботи до державної таємниці в порядку, передбаченому ст.22 Закону України «Про державну таємницю», не оформлювався, наказ керівництва ДПА про надання допуску ОСОБА_2 до державної таємниці не виносився.

Також, протягом служби в органах податкової міліції, ОСОБА_2 не отримував компенсації за роботу в умовах режимних обмежень відповідно до ст.30 Закону України «Про державну таємницю».

16.09.2005 року наказом ДПА у Миколаївській області №273-о ОСОБА_2 звільнений з органів податкової міліції у запас Збройних Сил України за п.64 п.п. "б" - за хворобою.

Враховуючи, що протягом проходження служби в податковій міліції ОСОБА_2 не отримував компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень, це вплинуло на його грошовій атестат, а також не було враховано під час розрахунку пенсії.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у позивача відсутні всі умови для виплати надбавки, передбачені діючим законодавством. Більш того, допуск до державної таємниці СБУ позивачу не надавався, наказами керівництва ДПА свого часу також позивач не був допущений до роботи з документами, які містять державну таємницю. Також, ОСОБА_2 не було встановлено відповідно надбавку (компенсацію) відповідно до вимог ст.30 Закону.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про державну таємницю» допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки.

Згідно з частиною 2 статті 27 Закону «Про державну таємницю» рішення про надання доступу до конкретної секретної інформації та її матеріальних носіїв приймають у формі наказу або письмового розпорядження керівники органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, в яких виконуються роботи, пов'язані з державною таємницею, або зберігаються матеріальні носії секретної інформації.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про державну таємницю» у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Абзацом 3 пункту 2 постанови КМУ № 414 передбачено, що особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) у розмірі 15 % за відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно» та 10 % - за відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно».

Такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов'язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці (пункт 5 постанови КМУ № 414).

Персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи (пункт 6 постанови КМУ № 414).

Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов'язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Аналіз наведених норм закону свідчить, що розмір надбавки визначається керівником установи, де працює особа, якій надано доступ до державної таємниці та яка постійно займається роботою в умовах режимних обмежень. Проте наявність лише допуску до державної таємниці не дає права на отримання зазначеної компенсації, обов'язковою підставою виплати якої є, також, постійна робота з інформацією, що має обмежений доступ.

Як свідчать матеріали справи, а саме пояснення свідків в рамках кримінального провадження за фактами зловживання службовим становищем та розголошення державної таємниці службовими особами Головного відділу податкової спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Миколаєві та управління податкової міліції державної податкової адміністрації у Миколаївській області, позивач за час перебування на посадах старшого оперуповноваженого відділу по організації боротьби з незаконним обігом товарів УПМ ДПА у Миколаївській області, оперуповноваженого територіальної групи податкової міліції міжрайонного відділу податкової міліції Вознесенської ОДПІ Миколаївської області, оперуповноваженого оперативного відділення міжрайонного відділу податкової міліції Вознесенської ОДПІ Миколаївської області, оперуповноваженого відділення по організації викриття злочинів в базових галузях економіки оперативного відділу міжрайонного головного відділу податкової міліції ДПІ у м. Миколаєві фактично працював з документами, що мали обмежений доступ.

Проте, як зазначає сам позивач та фактично не заперечується відповідачем, надбавки до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень за час перебування на службі включено йому не було.

З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що додаткові види грошового забезпечення (інші доплати, надбавки, премії, підвищення), які позивач вважає безпідставно невключеними у грошовий атестат станом 22 вересня 2005 р., на переконання суду апеляційної інстанції не можуть враховуватись для перерахунку пенсії як такі, що не виплачувались позивачу за час проходження служби та на момент звільнення.

Вказане узгоджується з позицією Верховного суду України, висловленою у постанові від 05.11.2013 у справі 21-261а13, в якій вказано, що виплати, на які військовослужбовці мали право, але не отримували їх, не можуть бути підставою для перерахунку пенсій відповідно до частини третьої статті 63 Закону №2262-ХІІ, оскільки такі виплати не мали загального характеру, а встановлювалися в розмірах, визначених наказами керівництва в індивідуальному порядку.

Відповідно до положень ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян