Справа № 820/659/17
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 р.Справа № 820/659/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Подобайло З.Г. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2017р. по справі № 820/659/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ольга"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ольга" звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, винесене 12.12.2016 ГУ ДФС у Харківській області.

В обґрунтування позовних вимог представник позивач зазначив, що спірне податкове повідомленнярішення ґрунтується на помилкових судженнях субєкта владних повноважень, що викладені в акті перевірки № 765/20-40-14-02-07/23462996 від 02.12.2016 року, а тому підлягає скасуванню.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2017 р. адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Ольга" до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № НОМЕР_1 від 12.12.2016 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ГУ ДФС у Харківській області подало апеляційну скаргу в якій зазначають, що при винесенні постанови в частині задоволення Харківським окружним адміністративним судом не дотримано вимоги ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що в свою чергу обумовлює звернення Головного управління ДФС у Харківській області з даною апеляційною скаргою. Вказують, що в ході перевірки встановлено, фіктивність та безтоварність операцій, здійснених ТОВ «ОЛЬГА» з контрагентами ТОВ «МЕТАЛО-ЛГГЕЙНИЙ-РЕСУРС», ТОВ «ВТОРЦВЕТМЕТРЕСУРС», ТОВ «ЧЕРМЕТ ХАРКІВ», ТОВ «ТЕХНІЧНІ МАТЕРІАЛИ» , обґрунтовуючи таку фіктивність відсутністю можливості встановити походження товару, придбаного позивачем, при співставленні даних АС «Податковий блок», «Архів електронної звітності» . Також вказують, що в ході проведення планової документальної виїзної перевірки ТОВ «ОЛЬГА» не надано жодного первинного документу, підтверджуючого транспортування товару. На підставі вищевикладеного просять постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2017р. по справі №820/659/17 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Представники позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що співробітниками ГУ ДФС у Харківській області на підставі направлень від 11.11.2016 року № 6519, 6520, 6521, 6522, наказу від 02.11.2016 року № 3011у відповідності до п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, ст. 75, ст. 77, п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Ольга» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, а також дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 30.06.2016 року, за результатами чого складено акт № 765/20-40-14-02-07/23462996 від 02.12.2016 року.

За наслідками перевірки контролюючим органом встановлено порушення:

- п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу, п. 19 П(С) БО 16 «Витрати», в результаті чого ТОВ «Ольга» завищено суму витрат, визначених за правилами бухгалтерського обліку за період з 01.01.2015 року по 30.06.2016 року, на загальну суму 33000,00 грн., та як наслідок занижено податок на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 5940,00 грн.;

- п. 198.1, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого виявлено завищення суми податкового кредиту на загальну суму 711208,00 грн., в результаті чого занижено суму ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету у розмірі 177802,00 грн.;

- п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» за неподання таблиці 6 Відомості про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам з даними про заробітну плату за квітень 2015 року на суму 34145,00 грн., в результаті чого донараховано єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за квітень 2015 року у сумі 13951,65 грн.

На підставі висновків вказаного акту перевірки, з огляду на порушення ТОВ «Ольга» вимог п. 198.1, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 12.12.2016 року, щодо нарахувань ПДВ, яке оскаржене позивачем.

Позивач, не погодившись з такими висновками субєкта владних повноважень, звернувся до суду із даним позовом.

Перевіряючи обґрунтованість висновків податкового органу, та як наслідок правомірність визначення позивачу суми грошового зобовязання на підставі оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п. 22.1. ст. 22 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Приписами підпункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до підпункту 14.1.156 статті Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Порядок формування податкового кредиту передбачений статтею 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.2 статті 198 визначено, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Також, відповідно до пункту 198.3 статт198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З огляду на наведені приписи податкового законодавства, суд вважає за необхідне зазначити, що суми податку на додану вартість для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема обумовлюватись лише допущеними контрагентом порушеннями вимог законодавства. Якщо вказаний контрагент допустив такі порушення, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо нього, адже законом іншого не передбачено.

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі від 03.03.2016 року по справі № К/800/11712/15.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України встановлено, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Перевіряючи правомірність віднесення позивачем сум по вищезазначеним господарським операціям до складу витрат, які підлягають оподаткуванню та формування податкового кредиту ПДВ, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Відповідно до абзацу 11 вищезазначеної статті Закону первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 зазначеного Положення, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З дослідженого акту перевірки № 765/20-40-14-02-07/23462996 від 02.12.2016 року судом встановлено, що фактичною підставою для відображення в акті порушень і винесення спірного податкового повідомленнярішення слугував викладений в акті висновок відповідача про не підтвердження реальності здійснення господарських відносин, укладених позивачем та ТОВ «Метало-літейний ресурс», ТОВ «Вторцветметресурс», ТОВ «Технічні матеріали», ТОВ «Чермет Харків».

Так, як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ Ольга (покупець) та ТОВ «Метало-літейний ресурс» (постачальник) укладено договір поставки № 04/01-2 від 01.04.2015 року, предметом якого є постачання товару (металопродукції) (т. 1 а.с. 91-94).

Найменування, одиниці виміру та загальна кількість товару, що підлягає поставці за цим договором, її часткове співставлення (асортимент, номенклатура), визначаються згідно специфікації (п. 1.2 договору).

Постачальник передає покупцю видаткову (товарну) накладну, рахунок фактуру (п. 3.1 договору).

На підтвердження реальності операцій надано видаткові накладні, ТТН, рахунки фактури, податкові накладні, платіжні доручення (т.1 а.с. 95-105).

Подальша реалізація товару, придбаного у ТОВ «Метало-літейний ресурс» відбулась на користь користь ПАТ «Металургтрансремонт» (видаткова накладна №11083 від 05.12.2016), ТОВ «Київцветмет» (видаткова накладна №11354 від 14.12.2016), ПАТ «Металургтрансремонт» (видаткова накладна №7468 від 18.08.2016), КП «Шосткінський казенний завод Зірка» (видаткова накладна №6881 від 01.08.2016), ПАТ «Кременчуцький колісний завод» (видаткова накладна №2701 від 23.03.2016), ПрАТ «Донецьк-Сталь Металургійний завод» (видаткова накладна №3121 ві 05.04.2016), ТОВ «Механічно-ливарний завод» (видаткова накладна №9539 від 24.10.2016 та видаткова накладна №9539 від 24.10.2016), ПАТ «Коннектор» (видаткова накладна №3308 від 25.04.2017), ТОВ «СМЦ Укрмет» (видаткова накладна №1234 від 16.02.2017), ОСОБА_1 (видаткова накладна №870 від 07.02.2017 та №870 від 07.02.2017), ТОВ «НІІПТМАШ-Дослідний завод» (видаткова накладна) №528 від 25.01.2017, ПП «Перевал» (видаткова накладна №12842 від 16.12.2015), ПрАТ «Кіровоградський завод дозуючих препаратів» (видаткова накладна №2208 від 09.03.2016), ПАТ «Гідросила» (видаткова накладна №5379 від 14.06.2016), ПАТ «Електровимірювач» (видаткова накладна від 07.10.2016), ПП «Перевал» (видаткова накладна №12842 від 16.12.2015), ПрАТ «Донецьк-Сталь Металургійний завод» (видаткова накладна №10330 від 14.11.2016), ТОВ «ТА Айгранд» (видаткова накладна №10293 від 11.11.2016), ТОВ «Сторхауз Україна» (видаткова накладна №425 від 25.01.2016), ТОВ «Алекс-Групп» (видаткова накладна №6935 від 05.08.2015 та №11724 від 23.11.2015), ТОВ «Київцветмет» (видаткова накладна №11354 від 14.12.2015), ПП «Перевал» (видаткова накладна №6984 від 03.08.2016), КП «Шосткінський казенний завод Зірка» (видаткова накладна №6881 від 01.08.2016), ТДВ «Калібр» (видаткова накладна №11030 від 02.12.2016), ПрАТ «Виробниче об'єднання Стальканад-Сілур» (видаткова накладна 11474 від 14.12.2016 та № 1539 від 16.12.2016), ПАТ «Гідросила» (видаткова накладна №5379 від 14.06.2016), ТОВ «Спектрметал» (видаткова накладна №10903 від 28.11.2016), ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» (видаткова накладна №7037 від 04.08.2016), ТОВ «ТК Айгранд» (видаткова накладна №10293 від 11.11.2016), ПАТ «ХарківХолодмаш» (видаткова накладна №10160 від 08.11.2016), ТОВ «Торгово-виробнича компанія Мастерс»» (видаткова накладна №11374 від 29.12.2016), ПАТ «Крюківський вагонобудівний завод» реалізовано (видаткова накладна №13575 від 29.12.2015), ПАТ «Бориславський завод РЕМА» (видаткова накладна №7664 від 21.08.2015), ТДВ «Попаснянський вагоноремонтний завод» (видаткова накладна №8539 від 14.09.2015), ТОВ «Алзо» (видаткова накладна №6954 від 05.08.2015 та № 6955 від 05.08.2015), ТДВ «Попаснянський вагоноремонтний завод» (видаткова накладна №8539 від 14.09.2015), ПАТ «Металургтрансремонт» (видаткова накладна №11083 від 05.12.2016), ПАТ «Металургтрансремонт» (видаткова накладна №74683 від 18.08.2016), ФОП ОСОБА_2 (видаткова накладна №8440 від 20.09.2016), ТОВ «Кіровоградський ЗНО» (видаткова накладна №11196 від 11.11.2015), ПАТ «Гідросила» (видаткова накладна №5379 від 14.06.2016), ПрАТ «Донецьк-Сталь Металургійний завод» (видаткова накладна №10330 від 14.11.2016), ТОВ «Техпрометком» (видаткова накладна №8306 від 14.09.2016), ТОВ-ФІРМА «ЛЕГ» (видаткова накладна №12952 від 16.12.2015), ПАТ «Коннектор» (видаткова накладна №3308 від 25.04.2017), ПАТ «Металургтрансремонт» (видаткова накладна №2054 від 17.03.2017), ПрАТ «Виробниче об'єднання Стальканад Сілур» (видаткова накладна №2131 від 20.03.2017), на підтвердження виконаня чого представником позивача також надано до суду копії довіреностей на отримання ТМЦ, податкові накладні, ТТН, накладні на вантаж відправника (т. 1 а.с. 182-250, т.2 а.с. 1-82), доказів на спростування цього відповідачем до суду не надано.

Щодо взаємовідносин ТОВ «Ольга» та ТОВ «Вторцветметресурс», то як вбачається з матеріалів справи між вказаними підприємствами укладено договір поставки № 69 від 31.03.2015 року, відповідно до умов якого постачальник (ТОВ «Вторцветметресурс») зобовязується передати у власність покупця (ТОВ «Ольга») товар, визначений у специфікаціях (п.п. 1.1-1.2 договору).

Факт виконання умов вищезазначеного договору підтверджується специфікаціями, видатковими накладними, ТТН, податковими накладними з доказами направленням на адресу контролюючого органу засобами електронного звязку, платіжними дорученнями, рахунками на оплату, (т.1 а.с. 110-129).

Подальша реалізація придбаних ТМЦ відбулась на користь ПАТ «Електрозавод» (видаткова накладна №6087 від 16.07.2015), ДП «Новатор» (видаткова накладна №6440 від 24.07.2015 та №8131 від 03.09.2015), ПП «Сплав» (видаткова накладна №9067 від 25.09.2015), ПП «МеталСервіс» (видаткова накладна №9339 від 30.09.2015), ДП «Новатор» (видаткова накладна №9657 від 08.10.2015, №6828 від 03.08.2015 та №11055 від 09.11.2015), ТОВ «ТД Металстрой» (видаткова накладна №13402 11.12.2015 та №12714 від 11.12.2015), ДП «Харківський машинобудівний завод ФЕД» (видаткова накладна №6068 від 07.07.2015), ТОВ «Укртехмет» (видаткова накладна №48 від 11.01.2016), ТОВ «ТД Металстрой» (видаткова накладна №175 від 13.01.2016), ТОВ «АВ Трейдинг» (видаткова накладна №592 від 25.01.2016), ВП «Харківське БМЕУ РФ ПЗ» (видаткова накладна №3999 від 28.04.2016), ТОВ «ХАЗ Владар» (видаткова накладна № 2186 від 30.03.2015 року), на підтвердження виконаня чого представником позивача також надано до суду копії довіреностей на отримання ТМЦ, податкові накладні, накладні на вантаж відправника (т. 2 а.с. 139-197)

Також, між ТОВ «Ольга» (покупець) та ТОВ «Технічні матеріали» укладено договір купівлі продажу № 16 від 12.01.2015 року, предметом якого є реалізація продукції, найменування, кількість, ціна та строки виконання чого зазначені в рахунках-фактурах (т.1 а.с.130-132).

На підтвердження реальності операцій надано видаткові накладні, ТТН, податкові накладні, рахунки на платіжні доручення (т.1. а.с. 133-139).

Необхідність придбання вищезазначених ТМЦ зумовлена необхідністю виконання позивачем своїх договірних зобовязань перед контрагентами: ТОВ «ВП Вадіс-М» (видаткова накладна №6170 від 11.07.2016), ТОВ «Завод Конвектор» (видаткова накладна № 6188 від 13.07.2016, №5739 від 29.06.2016 та № 3084 від 04.04.2016), ТОВ-ФІРМА «Дніпро-Контракт» (видаткова накладна №3280 від 11.04.2016), ТОВ «Стальінтекстрейд» (видаткова накладна №4850 від 30.05.2016.), ПП Торгівельно-виробнича фірма «Галант» (видаткова накладна №5545 від 17.06.2016), ТОВ «ТВК-ЮА» (видаткова накладна №13294 від 23.12.2015), на підтвердження виконаня чого представником позивача також надано до суду копії довіреностей на отримання ТМЦ, податкові накладні, ТТН, накладні на вантаж відправника, вантажку декларацію (т.2 а.с. 104-138).

З приводу господарських взаємовідносин позивача з ТОВ «Чермет Харків», то як вбачається з матеріалів справи між ТОВ «Ольга» (покупець) та ТОВ «Чермет Харків» (продавець) укладено договір купівлі продажу сплаву алюмінію № 28/05 від 28.05.2015 року (т.1. а.с. 140-143).

На підтвердження реальності операцій надано видаткові накладні, ТТН, платіжні доручення, рахунки фактури, податкові накладні (т.1. а.с. 144-153).

Подальша реалізація придбаних позивачем ТМЦ відбулась на користь підприємств: ДП «НАЕК Енергоатом» (видаткова накладна №4732 від 17.06.2015), ДП «НАЕК Енергоатом» (видаткова накладна №4809 від 17.06.2015 та №5225 від 25.06.2015), ПАТ «Науково-виробниче підприємство Теплоавтомат» (видаткова накладна №4444 від 05.06.2015), ДП «Науково-дослідний інститут ШТОРМ» (видаткова накладна №8924 від 22.09.2015 та №6435 від 24.07.2015), ДП «НАЕК Енергоатом» (видаткова накладна №6062 від 16.07.2015), на підтвердження виконаня чого представником позивача також надано до суду копії довіреностей на отримання ТМЦ, податкові накладні, накладні на вантаж відправника ( т. 2 а.с. 82-103).

На підтвердження проведення оплати на реалізований товар, представником позивача залучено до матеріалів справи платіжні доручення (т.2. а.с. 205-250. т.3 а.с. 1-21).

Як вбачається з письмових пояснень позивача, перевищення обсягу реалізації товару від кількості придбаного безпосередньо у ТОВ «Метало-літейний ресурс», ТОВ «Вторцветметресурс», ТОВ «Технічні матеріали», ТОВ «Чермет Харків» відбулось у зв'язку із зберіганням на складі відповідного товару, зауважень щодо чого у контролюючого органу в ході судових засідань не виникло.

Наявність необхідних складських приміщень для придбаних ТМЦ підтверджується договорами складського господарства від 04.01.2016 року, від 03.01.2015 року з відповідними актами виконання робіт по вищезазначеним правочинам (т.1 а.с. 179-191).

Як вбачається зі змісту акту перевірки, контролюючий орган зазначає, що відповідно до даних електронних баз ДПІ не вбачається за можливе визначити походження товарів, придбаного позивачем у вказаних контрагентів, однак суд звертає увагу, що чинне законодавство України не ставить вимогу до покупця про надання інформації від продавця про походження товарів. Господарські операції позивача за цей період знайшли своє відображення у господарській діяльності позивача, доказів на спростування чого відповідачем до суду не надано.

З приводу посилань відповідача на дані баз даних «автоматизованої системи співставлення розшифрованих податкових зобовязань та податкового кредиту у розрізі контрагентів при співставлення даних» АС» Податковий блок», «Архів електронної звітності», як на підставу визначення нереальності господарських операцій ТОВ «Ольга», то суд зазначає, що поцес зіставлення даних податкової звітності з ПДВ у розрізі контрагентів є формальним рівнем податкового контролю, на стадії якого податковий орган фактично порівнює задекларовані контрагентами кореспондуючі суми податкових зобов'язань та податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці.

Зазначений етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту й характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов'язаних з нарахуванням і сплатою податку.

З приводу позиції контролюючого органу про те, що в ході проведення перевірки ТОВ «Ольга» не надано жодного первинного документу, підтверджуючого транспортування товару, то суд вважає за доцільне зазначити, що дія наказу Міністерства транспорту України та Державного комітету статистики України № 228/253 від 07.08.96 р. Про затвердження Інструкції про порядок виготовлення зберігання, застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи зупинена публікацією в Урядовому кур'єрі від 07.03.2000 р. № 43 Державним комітетом України з питань регуляторної реформи та підприємництва відповідно до Указу Президента України від 03.02.98 р. № 79/98 Про усунення обмежень, що стримують розвиток підприємницької діяльності. Відновлення дії зазначеної Інструкції можливе лише у разі внесення змін, зазначених у рішенні Держпідприємництва від 16.10.98 р. № 17-02/10 Про необхідність усунення порушень вимог Указу Президента України від 03.02.98 р. № 79/98 Про усунення обмежень, що стримують розвиток підприємницької діяльності Мінтрансом України та Держкомстатом України. Отже, дія нормативного акта, що регулює порядок застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи зупинена, тому застосування ТТН в будь-якому вигляді не є обов'язковим. Дані обставини свідчать про те, що твердження відповідача про обов'язковість оформлення ТТН, які виключно мають підтвердити факт поставки товарів на користь позивача, є хибними, а тому судом до уваги не приймається.

Отже, посилання відповідача на відсутність у позивача товарно-транспортних накладних, які б засвідчували поставку товарів за договорами, неправомірне, оскільки товарно-транспортна накладна взагалі не може бути первинним документом, який підтверджує здійснення господарської операції з купівлі-продажу товарів (чи поставки) та, відповідно, набуття права власності на товар, оскільки не відображає відомості про господарську операцію з купівлі-продажу товару, а відображає відомості про господарську операцію перевезення.

Також наявність або відсутність окремих документів, помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків мали місце у зв'язку з його господарською діяльністю. Крім того, позивач не відповідає за дії своїх контрагентів, а відтак, дані перевірки контрагентів не свідчать про нереальність чи фіктивність усіх договорів з даними контрагентами.

Ненадання чи неправильне оформлення товарно-транспортних накладних, виписаних контрагентом позивача по договірним відносинам, не можуть бути підтвердженням безтоварності операцій.

Таким чином, з урахуванням досліджених судом первинних документів, які у їх сукупності свідчать про фактичний рух активів із урахуванням ділової мети такого руху у межах господарської діяльності товариства, та враховуючи висновки податкового органу викладені в акті перевірки, а також принцип індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, згідно якого негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит або на бюджетне відшкодування, можуть бути застосовані саме до такого платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи (позивача), та добросовісність платника податків, а також достовірність задекларованих таким платником даних податкового обліку, що презюмується податковим законодавством, зокрема, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано), суд приходить до висновку, що позивачем підтверджено реальність проведених операцій з придбання ТМЦ у контрагентів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому, оцінюватись при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За приписами п.п. 2.4 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Надані суду первинні документи за своєю формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, наявності недоліків (дефектів форми, змісту або походження), які б згідно з п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку спричиняли втрату означеними накладними юридичного статусу первинних документів судом не виявлено та актом перевірки не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

З огляду на викладені положення, для отримання права сформувати податковий кредит із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит можуть мати лише реально вчинені господарські операції з придбання товарів, послуг чи основних фондів з метою використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, а не саме лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на поточних рахунках платників податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Як встановлено судом, сума податкового кредиту підтверджена відповідними первинними документами.

Щодо посилань представника відповідача в суді апеляційної інстанції на те, що позивачем на момент перевірки не надано документів в підтвердження транспортування та подальшої реалізації товару, колегія суддів зазначає наступне.

З урахуванням вище встановленого у відповідача на момент проведення перевірки було достатньо доказів які свідчать про реальність проведених операцій.

Належних доказів недостовірності цих документів відповідачем не надано.

Керуючись лише припущеннями відповідач вважає, що порушення по ланцюгу постачання свідчать про порушення з боку відповідача.

Матеріали справи не містять доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договорів взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

Факт здійснення господарської діяльності підтверджується документально первинними бухгалтерськими документами, що були надані до суду, а саме: договорами, рахунками-фактурами, специфікаціями, видатковими накладними.

Відповідачами не надано належних доказів щодо визнання недійсними в установленому законом порядку договорів, укладених між позивачем та його контрагентами.

Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Податкового кодексу України, відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Законом не встановлено обмежень по включенню до складу податкового кредиту сум ПДВ по товарах за умови, що такий постачальник зареєстрований платником податку на додану вартість, за наявності належним чином оформлених податкових накладних, та за наявності фактичного здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг). Окрім того порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обовязки іншого платника податків.

З огляду на встановлені обставини у справі, враховуючи індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, встановлений ст. 61 Конституції України, суд зазначає, що у разі порушення контрагентом платника податків чинного законодавства, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цих осіб. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податків права на віднесення сум до складу податкового кредиту у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови його отримання (сплатив ПДВ у ціні замовлених та фактично отриманих товарів) та має документальне підтвердження розміру податкового кредиту.

З наведених норм законодавства та досліджених матеріалів справи, суд зазначає, що ТОВ Ольга виконано вимоги законодавства, сплативши податок на додану вартість в ціні придбаного товару у контрагентів.

При цьому, суд зауважує, що якщо контрагент можливо не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Виконання правочинів підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами. Отримані позивачем від контрагента зазначені податкові накладні не мають недоліків, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, що спричиняють втрату ними статусу первинного документа.

Судом не встановлені факти, які свідчили б про те, що зміст договорів не відповідає діючому законодавству України, дійсним намірам сторін та що ці наміри спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Окрім того, суд зазначає, що чинне податкове законодавство не пов'язує право платника на податковий кредит з повнотою відображення постачальником у своїй податковій звітності відповідних господарських операцій, з фактичною сплатою постачальником ПДВ до бюджету. Платник не несе відповідальності за дії всіх підприємств та організацій, що беруть участь у багатостадійному процесі сплати податків до бюджету. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обов'язки, не передбачені чинним законодавством.

Доказів побудови позивачем фінансово-господарських правовідносин на підставі свідомого укладання договору з фіктивним підприємством з метою перенесення податкового навантаження на особу, яка не виконує свої податкові зобов'язання, податковим органом не представлено.

Посилання ДПІ на участь вказаного постачальника в операціях з суб'єктами господарювання, діяльність яких носила протиправний характер, також не мають правового значення для вирішення даного спору. Адже самі по собі правовідносини постачальника позивача з контрагентами не можуть впливати на податковий облік товариства.

Крім того, щодо посилань відповідача на нереальність господарських відносин, у зв'язку із можливим порушенням контрагентами позивача вимог податкового законодавства суд зазначає наступне.

Дефектність та навіть фіктивність контрагента платника податків не свідчить про те, що платник податків, який укладав договори з таким контрагентом, знав про протиправний характер діяльності свого контрагента. Отже, аргументи податкової стосовно фіктивності контрагента не є вичерпним доказом нереальності операцій.

Чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Крім цього, необхідно зазначити, що і практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини є джерелом права, свідчить про те, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі Інтерсплав проти України). Також, слід врахувати позицію Європейського суду з прав людини у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Отже, подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Згідно частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому позивач не повинен нести відповідальність за господарську діяльність своїх контрагентів.

Позивач є відокремленою юридичною особою від своїх контрагентів, а тому не може нести податкову відповідальність за відсутності вини, оскільки це б порушувало конституційний принцип індивідуального характеру відповідальності.

Крім того, чинне станом на час виникнення спірних правовідносин законодавство не покладає на платника податків обов'язку перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми ПДВ до податкового кредиту та заявляти відповідні суми до бюджетного відшкодування, чи формувати валові витрати.

Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

Суд відмічає, що в силу закону, отримання податковим органом акту перевірки чи довідки зустрічної звірки, в яких викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, акт перевірки контрагента не має преюдиційного значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджують обставини фактичної дійсності.

Суд вважає за необхідне вказати, що належними та допустимими в розумінні статті 124 Конституції України, статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (оскільки діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених статтею 191 Кримінального кодексу України та статтею 212 Кримінального кодексу України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (оскільки наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до статей 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (оскільки відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договору, взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при виконанні вимог статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України не виявлено.

Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків.

Виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Суд також звертає увагу, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності чи недотримання принципу належної обачності при виборі контрагентів.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що господарські операції позивача з ТОВ «Метало-літейний ресурс», ТОВ «Вторцветметресурс», ТОВ «Технічні матеріали», ТОВ «Чермет Харків» мали реальний характер, пов'язані з господарською діяльністю позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов ТОВ Ольга є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а податкове повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 12.12.2016 року підлягає скасуванню.

Жодні доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі зясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2017р. по справі № 820/659/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 02.10.2017 р.