Справа № 826/5663/17
Суддя: Файдюк В.В.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5663/17 Головуючий у 1-й інстанції: Федорчук А.Б. Суддя-доповідач: Файдюк В.В.
У Х В А Л А

Іменем України

03 жовтня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Генерального прокурора України Луценко Юрія Віталійовича про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 з позовом до Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича, в якому просив суд: визнати протиправними дії Генерального прокурора України Луценка Юрія Віталійовича щодо порушенням перед Міністром внутрішніх справ Аваковим Арсеном Борисовичем питання про ініціювання втрати ОСОБА_3 громадянства України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2017 року в задоволенні даного адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Генеральний прокурор України листом №01/1-45вих-17 від 18 квітня 2017 року звернувся до Міністра внутрішніх справ України, яким повідомлено про наявність підстав для вирішення питання про припинення громадянства України ОСОБА_3

Крім того, даним листом повідомлено, що прокуратурою Автономної Республіки Крим здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000022 за фактом вчинення злочину, передбаченого ст. 111 КК України. Під час досудового слідства як свідка допитано народного депутата України ОСОБА_3.

У ході допиту ОСОБА_3 повідомив, що у 2005 році він звернувся до компетентних органів Канади щодо отримання посвідки на проживання в цій державі, яка надана йому того ж року, а в подальшому ним отримано громадянство Канади без відмови від громадянства України.

З даного листа вбачається, що в ході допиту в межах кримінального провадження №0000022 ОСОБА_3 надано копії паспорта громадянина України та паспорта громадянина Канади.

Вважаючи дії відповідача щодо ініціювання процедури втрати ним громадянства України протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні даного адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані дії відповідача не породжують, не змінюють та не припиняють жодних прав чи обов'язків позивача, тому, відповідно, і не порушують їх.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу, позивач зазначає, що дії Генерального прокурора України є протиправними і такими, що, виходячи з положень ст. ст. 19, 131-1 Конституції України, ст. 9 Закону України «Про прокуратуру», вчинені з перевищенням меж наданих повноважень та з привласненням непритаманних прокуратурі функцій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон) прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Генеральна прокуратура України організовує та координує діяльність ' усіх органів прокуратури з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури (ч. 1 статті 8 Закону).

Відповідно до п. 4 Розділу XII «Перехідні положення» Закону, п. 1 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України слідчі органів прокуратури здійснюють повноваження щодо досудового розслідування.

Так, прокуратурою Автономної Республіки Крим здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000022 за фактом вчинення злочину, передбаченого ст. 111 КК України.

Під час досудового слідства як свідка допитано ОСОБА_3, який повідомив, що у 2005 році він звернувся до компетентних органів Канади щодо отримання посвідки на проживання в цій державі, яка надана йому того ж року. У подальшому ним отримано громадянство Канади без відмови від громадянства України. Також ним надано копію свого паспорта громадянина України та копію паспорта громадянина Канади.

За інформацією Адміністрації Президента України, Комісією при Президентові України з питань громадянства рішення щодо виходу із громадянства або втрати громадянства України стосовно ОСОБА_3 не приймалось.

Водночас відповідно до статті 19 Закону України «Про громадянство України» однією з підстав втрати громадянства України визначено добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави.

Згідно вимог Положення про Комісію при Президентові України з питань громадянства, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, розгляд подань про втрату громадянства України, документів про припинення громадянства України належить до повноважень цієї Комісії.

Відповідно до Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, порушувати питання про припинення громадянства України мають право, зокрема, й органи державної міграційної служби.

Враховуючи викладене, у зв'язку з наявністю достатніх підстав для вирішення питання про припинення громадянства України ОСОБА_3, Генеральний прокурор України звернувся до Міністра внутрішніх справ України з листом від 18 квітня 2017 року № 01/1-458 вих-17, в якому містилась пропозиція ініціювати процедуру втрати громадянства зазначеною особою.

Позивач зазначає, що перелік і повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, визначені у ст. ст. 22-25 Закону України «Про громадянство України», п. 104 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215. До переліку цих органів прокуратура та Генеральний прокурор України не належать.

Разом з цим, законодавство України з питань громадянства України не містить вичерпний перелік джерел, з яких органи державної міграційної служби можуть отримувати інформацію про підстави втрати особою громадянства України.

Крім того, направлення зазначеного листа не може вважатися привласненням будь-яких функцій та перевищенням повноважень. Так, функція - це визначений законом напрям і вид діяльності державного органу, а повноваження - це права та обов'язки органу для реалізації функцій.

Генеральний прокурор України не привласнював функцій органів, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, та не здійснював наданих їм повноважень, а лише інформував Міністра внутрішніх справ України про встановлені під час досудового слідства обставини з метою виконання компетентними органами покладених на них завдань.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 9 Закону Генеральний прокурор представляє прокуратуру у зносинах з органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, особами, підприємствами, установами та організаціями, а також прокуратурами інших держав та міжнародними організаціями.

Враховуючи викладене, звертаючись із зазначеним листом до Міністра внутрішніх справ, Генеральний прокурор України будь-яких вимог чинного законодавства не порушив.

Апелянт наполягає на тому, що лист від 18 квітня 2017 року № 01/1-458 вих-17 фактично є письмовими вказівками, наданими Генеральним прокурором України Міністру внутрішніх справ України відповідно до статті 25 Закону України «Про прокуратуру». Саме на підставі вказаного листа Державна міграційна служба України підготувала подання про втрату ОСОБА_3 громадянства України.

Так, відповідно до статті 25 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство, користуючись при цьому правами і виконуючи обов'язки, передбачені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» та Кримінальним процесуальним кодексом України.

Письмові вказівки прокурора органам, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство, надані в межах повноважень, є обов'язковими для цих органів і підлягають негайному виконанню.

Однак, лист Генерального прокурора України від 18 квітня 2017 року № 01/1-458 вих-17 не є письмовою вказівкою у розумінні ч.1 статті 25 Закону України, оскільки не адресований органам, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство у конкретному кримінальному провадженні, та не містить приписів, обов'язкових для виконання.

Як зазначалося вище, прокуратурою Автономної Республіки Крим здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000022 за фактом вчинення злочину, передбаченого статтею 111 КК України.

Під час досудового слідства як свідка допитано ОСОБА_3, який повідомив, що у 2005 році він звернувся до компетентних органів Канади щодо отримання посвідки на проживання в цій державі, яка надана йому того ж року. У подальшому ним отримано громадянство Канади без відмови від громадянства України. Також ним надано копію свого паспорта громадянина України та копію паспорта громадянина Канади.

Відповідно до ч. 1 статті 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.

Прокурором у кримінальному провадженні № 0000022 на підставі зазначеної норми кримінального процесуального законодавства дозволено Генеральному прокурору України розголосити відомості досудового розслідування у частині показів, які надав ОСОБА_3 в ході допиту в якості свідка (згідно копії доповідної записки від 14 березня 2017 року № 17/2-100вих-17).

Лист Генерального прокурора України № 01/1-458 вих-17 та дії щодо порушення перед Міністром внутрішніх справ України питання про ініціювання процедури припинення громадянства позивача самі по собі не породжують правових наслідків для позивача у сфері публічно-правових відносин, не порушують прав та охоронюваних законом інтересів останнього та не містять жодних владних управлінських приписів.

Відповідно до статей 22, 24 Закону України «Про громадянство України», п. п. 104, 113 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України № 215, Державна міграційна служба України затверджує подання про втрату громадянства України та надсилає його разом із поданими документами до Комісії при Президентові України з питань громадянства, а рішення про припинення особою громадянства України приймає Президент України.

Як вбачається з копії подання Державної міграційної служби, його внесено у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 повідомив про набуття ним громадянства Канади. Той факт, що ці відомості містилися в листі Генерального прокурора України від 18 квітня 2017 року № 01/1-458 вих-17, не свідчить про обов'язковість його виконання та не впливає на повноваження зазначених компетентних органів. Посилання посадовими особами Державної міграційної служби України на те, що подання внесено на виконання цього листа його юридичну природу також не змінює.

В той же час, в матеріалах справи міститься копія Указу Президента України №119/2017 від 29 квітня 2017 року «Про припинення громадянства України ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та інших осіб».

Саме вказаний Указ Президента України є тим рішенням, що порушує права та законні інтереси позивача, а відтак в даному випадку позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до ч. 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Необхідною умовою для визнання недійсним (нечинним) рішення, дії/бездіяльності, крім їх невідповідності вимогам чинного законодавства, є, виходячи з наведених положень статті 6 КАС України, порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Згідно ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушуються, створено або створюють перешкоди для реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, задоволеними можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють охоронювані законом права, свободи та інтереси позивача.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 Кодексу адміністративного судочинства України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 15 грудня 2015 року у справі № 800/206/15.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Проте, позивачем не зазначено, у чому конкретно полягає порушення його прав, свобод чи інтересів саме відповідачем і не надано будь-яких доказів з цього приводу.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 не доведено, що його права чи інтереси було порушено Генеральним прокурором України Луценко Ю.В., адже рішенням, що може порушувати в даному випадку права позивача, є Указ Президента України №119/2017 від 29 квітня 2017 року.

Таким чином обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже суд першої інстанції при винесенні постанови було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до статті 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 серпня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.

Головуючий суддя Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.