Справа № 820/3124/17
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

04 жовтня 2017 р. справа № 820/3124/17

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Шляхова О.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, третя особа , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо нездійснення нарахування судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області Афанасьєву Вадиму Олексійовичу суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік"; стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області (), на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, суддівську винагороду за періоди січень 2017 року по червень 2017 року в сумі 116001,94 грн.

Ухвалою суду від 27 липня 2017 року відкрито провадження по справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Зазначає, що Законом України Про Державний бюджет України на 2017 рік встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200,00 грн. Відтак, посадовий оклад судді місцевого суду визначається відповідно до розміру визначеного ч.3 ст.133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 №2453-VI. Однак, за січень-червень 2017 року територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області в порушення зазначених норм, нарахувало та виплатило позивачеві суддівську винагороду у меншому розмірі, ніж передбачено законодавством.

Позивач у судове засідання не прибув, відповідно до заяви просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлений відповідно до норм процесуального законодавства. Надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 30-33), в обґрунтування яких зазначив, що вважає дії територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо відмови позивачу у перерахуванні та виплати суддівської винагороди з розрахунку посадового окладу, такими що відповідають вимогам чинного законодавства. Таким чином, вимоги позивача вважає необґрунтованими та такими, що не мають під собою достатньої правової підстави.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

За таких умов, відповідно до ст.128 КАС України, враховуючи заяву позивача про розгляд справи без його участі, виходячи з рівності сторін в адміністративному судочинстві, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів без участі представників сторін.

Відповідно до вимог ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку із неявкою учасників судового засідання, відповідно до положень ч.6 ст.12, ч.1 ст.41 КАС України суд розглянув адміністративну справу без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

З огляду на достатність наявних в матеріалах справи доказів, які повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши правові позиції представників сторін по справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, працює на посаді судді.

Постановою Верховної Ради України "Про обрання суддів" від 18 вересня 2008 року №524-VI позивача було обрано на посаду судді Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області безстроково (а.с. 10-11).

Наказом Голови Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області № 3 від 04 березня 2015 року позивача звільнено з посади вищезазначеного суду у зв'язку із переведенням до Первомайського міськрайонного суду Харківської області. (а.с. 13).

Наказом Голови Первомайського міськрайонного суду Харківської області № 02-03/08 від 05.03.2015 року ОСОБА_1 зараховано до штату Первомайського міськрайонного суду Харківської області (а.с. 14).

Позивач зазначає, що у січні-червні 2017 року ним отримана суддівська винагорода та її складові, виходячи з посадового окладу 16000,00 гривень.

Позивач не згоден із розміром нарахованої та виплаченої йому суддівської винагороди, що зумовило його звернення із означеним позовом до адміністративного суду.

Відповідно до наявних в матеріалах справи довідки про нарахування суддівської винагороди, розрахункового листа позивач отримав у січні червні 2017 року суддівську винагороду, розраховано з розміру посадового окладу 16000,00 грн. (а.с. 35-36).

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Статтею 130 Конституції України визначено, що Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас, абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII встановлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

У свою чергу, пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII унормовано, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання визначається відповідно до розміру визначено ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VI, а саме в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено, що у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня складає 3200 гривень.

У той же час, пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 № 1774 - VIII "Про внесених змін до деяких законодавчих актів України" (надалі за текстом - Закон № 1774-VIII), який набрав чинності 01.01.2017 року, встановлює, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі 1600,00 грн.

Суд зазначає, що пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774 - VIII, не визначає посадових окладів яких працівників не застосовується мінімальна заробітна плата як розрахункова величина, а також не зазначає сферу застосуванню розрахункової величини в розмірі 1600 грн.

При цьому приписами ст. 133 № 2453-VI, на яку відсилає пункт 23 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1402-VШ в частині визначення розміру суддівської винагороди, будь-які зміни щодо незастосування мінімальної заробітної плати не вносилися.

Конституційний Суд України в рішенні від 08.04.2016 №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу Закону №2453-VI в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У Рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 в справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій ст. 55 Конституції України.

Таким чином, на конституційному рівні законодавцем закріплено фінансове забезпечення судді в розмірі суддівської винагороди, яка визначається виключно відповідним законом про судоустрій, при цьому матеріальне забезпечення судді є невід'ємною частиною гарантій незалежності суддівської влади.

Враховуючи, що законодавцем не вносилися зміни до Закону №2453 в частині розміру суддівської винагороди, у тому числі й розрахункової величини з огляду на яку здійснюється її нарахування, та зважаючи на гарантію передбачену ч.2 ст.130 Конституції України, стосовно встановлення розміру винагороди судді виключно законом про судоустрій, суд приходить до висновку, що застосування відповідачем при виплаті позивачу суддівської винагороди пункту 3 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №1774-VIII порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Положення ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. №2453-V встановлюють безпосередню залежність розміру суддівської винагороди від мінімальної заробітної плати.

Суд відмічає, що відповідно до ст.10 Закону України Про оплату праці передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати є чинними виключно після внесення змін до Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Законом України Про Державний бюджет на 2017 рік встановлено місячний розмір мінімальної заробітної плати 3200,00 гривень, іншого розміру мінімальної заробітної плати не передбачено.

Отже, з 01.01.2017 року відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України №1774-VIII, 1600 гривень є розміром іншої спеціальної тимчасової розрахункової величини, але не іншим розміром мінімальної заробітної плати на 2017 рік.

Натомість, як вже було зазначено вище, ч.1 ст.133 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.10 №2453-VI, розмір посадового окладу судді місцевого суду обраховується саме з розміру мінімальної заробітної плати, а не іншої розрахункової величини.

Таким чином, враховуючи, що мінімальна заробітна плата з січня 2017 року дорівнювала 3200 гривень, посадовий оклад позивача з січня 2017 року повинен був дорівнювати 32000 гривень.

У свою чергу, як вбачається з копій розрахункових листів, які знаходяться в матеріалах справи, позивач отримував у січні-червні 2017 року суддівську винагороду, розраховану з розміру посадового окладу в 16000 гривень, при цьому судовим розглядом встановлено, що відповідачем для розрахунку заробітної плати було застосовано розмір спеціальної тимчасової розрахункової величини 1600 гривень, а не розмір мінімальної заробітної плати (а.с. 35-36).

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Крім того, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення ( Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Розглядаючи вказану справу по суті, у спірних правовідносинах суд вважає, що відповідач, визначаючи розмір суддівської винагороди позивача виходячи з приписів пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 №1774-VIII, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, чим порушив право позивача на передбачений Законом № 2453-VI розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", починаючи з 01.01.2017, що є конституційною гарантією незалежності судді.

У свою чергу, суд, розглядаючи дану справу, дійшов висновку, що у позивача наявне право на отримання з січня 2017 року суддівської винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Пунктом 6.1 Європейської хартії про закон "Про статус суддів" (Лісабон, 10.07.1998 року) визначено, що рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість.

Відповідно до ст.8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права.

Приписами статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини конвенційне поняття майно являє собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання стосовно ефективного здійснення права власності (справа ОСОБА_2 Ганс-Адам II проти Німеччини, заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83); засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа Мельник проти України, заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13); принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа Броньовський проти Польщі, заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

Так, при розгляді справи Кечко проти України (заява № 63134/00) Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 Бурдов проти Росії).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, відсутність додаткових коштів для проведення перерахунку суддівської винагороди з окладом у розрахунку мінімальної заробітної плати та не застосування відповідачем вимог п.23 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIІІ є необґрунтованими та суперечать позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п.23 рішення від 10.03.2011 р. (заява 10972/05) у справі Сук проти України, відповідно до якої держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 154 Закону №1402-VІІІ визначено, що територіальне управління є територіальним органом Державної судової адміністрації України. Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом (ч.1 ст.151 Закону №1402-VІІІ).

Таким чином, саме на відповідача, як територіальний орган Державної судової адміністрації покладено обовязок щодо нарахування та виплати суддям грошового забезпечення в розмірі визначеному Законом України Про судоустрій і статус суддів.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо невиплати суддівської винагороди відповідно до Закону України Про судоустрій і статус суддів виходячи з посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України Про Державний бюджет України на 2017 рік, частиною 3 ст.133 Закону №2453, за період січень-червень 2017 року є протиправними, а тому позов в частині визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області щодо не здійснення нарахування судді Київського районного суду м. Харкова Зуб Геннадію Анатолійовичу суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України Про державний бюджет України на 2017 рік підлягає задоволенню.

Відносно позовних вимог про стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, на користь позивача суддівської винагороди за січень 2017 року - червень 2017 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки позивачу вказаний розмір суддівської винагороди за січень 2017 року - червень 2017 року нарахований не був, але суд не може перебирати на себе функцію здійснення перерахунку суддівської винагороди замість органу, на який покладено такі повноваження, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд приходить до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та наявність підстав для покладення на відповідача обовязку нарахувати та сплатити позивачу суддівську винагороду за січень 2017 - червень 2017 року, виходячи з розміру 10 мінімальних заробітних плат з урахуванням виплачених сум.

Таким чином, суд вважає за необхідне зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області нарахувати ОСОБА_1 суддівську винагороду з січня по червень 2017 року, виходячи з розміру посадового окладу в сумі 32000 (тридцять дві тисячі) гривень та провести виплати нарахованої суддівської винагороди з урахуванням виплачених сум.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 8-14, 17, 71, 128, 160-163, 167, 185, 186, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо не здійснення нарахування судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області Афанасьєва Вадима Олексійовича суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України Про державний бюджет України на 2017 рік.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області з 01 січня 2017 року по червень 2017 року перерахувати судді Первомайського міськрайонного суду Харківської області Афанасьєву Вадиму Олексійовичу, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, суддівську винагороду за періоди січень 2017 року по червень 2017 року, виходячи з посадового окладу в сумі 32000,00 грн. (тридцять дві тисячі гривень 00 копійок) та провести виплати суддівської винагороди з урахуванням вже виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Шляхова О.М.