Справа № 752/14722/17
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
03 жовтня 2017 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючої судді: Ганечко О.М.
суддів: Коротких А.Ю.,Літвіної Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Правобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 10.08.17 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Правобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.08.17 року позовні вимоги задоволено.
Зобов`язано Правобережне об`єднане Управління Пенсійного фонду України в м.Києві зарахувати позивачу до вислуги років, що дає право на пенсію -1 рік 5 місяців 13 днів навчанню в Луганському політехнічному коледжі (половина від загального строку навчання з 01.09.1995 до 28.06.1998 - 2 роки 9 місяців 28 днів), 1 рік 2 місяці 10 днів (з 30.01.2001 до 08.04.2002) роботи на посадах державного виконавця та старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Жовтневого районною Управління юстиції М.Луганська (посада державного службовця, яку займає особа з вищою юридичною освітою), 1 рік 2 місяці 14 днів (половина від 2 років 4 місяців 28 днів - строк навчання з 01.09.1998 по 29.01.2001) навчання у Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого, 12 років 4 місяця 26 днів (з 10.04.2002 по 05.09.2014) роботи на слідчо-прокурорських посадах в органах прокуратури України. 1 місяць 23 дні (з 06.09.2014 до 29.10.2014) перебування на військовій службі. 2 роки 6 місяців 6 днів (трикратний розмір часу проходження позивача, як військовослужбовцем військової служби, протягом якого брав участь в антитерористичній операції в особливий період з 30.10.2014 до 01.09.2015), 3 місяця 1 день (з 02.09.2015 до 03.12.2015) роботи на слідчо-прокурорських посадах в органах прокуратури України, 1 рік 5 місяців 9 днів (з 04.12.2015 до 12.05.2017) роботи на посаді заступника Керівника Управління внутрішнього контролю начальника відділу внутрішніх розслідувань Національного антикорупційного бюро України, загалом визначивши вислугу років, що дає право на пенсію, згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, на день звернення за призначенням пенсії, тобто на 12.05.2017 року, в 20 років 4 місяця 12 днів, в тому числі стажу роботи на слідчо-прокурорських посадах 15 років 2 місяця 26 днів.
Зобов`язано Правобережне об`єднане Управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити та виплатити позивачу пенсію за вислугу років, починаючи з 12.05.2017 року, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, згідно довідки виданої прокуратурою Луганської області №18-186вих-17 від 28.04.2017 р., та плюс 1531,66грн ( одна шестидесята частина заробітку, який вказано у довідці військової частини №1/681 від 26.04.2017), без обмеження максимального розміру пенсії.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
У засідання учасники процесу не з`явилися, будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає слуханню спірного питання відповідно до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України.
Відповідно до ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України, у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.
Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.05.2017 року позивач звернувся до Правобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років, згідно Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ).
Також, відмова ґрунтувалася на тому, що відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру»(від 28.12.14 року), після вивчення наданих позивачем документів встановлено, що стаж позивача складає 20 років 7 місяців 26 днів, а тому, даного стажу позивача не достатньо для призначення пенсії за вислугу років.
З трудової книжки позивача, що наявна в матеріалах справи вбачається, що з 01.09.1995 до 28.06.1998, тобто 2 роки 9 місяців 28 днів (половина строку навчання - 1 рік 5 місяців 13 днів) навчався на денній формі навчання в Луганському політехнічному коледжі, де здобув вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодшого спеціаліста за спеціальністю «Правознавство».
Навчання у вищому юридичному навчальному закладі підтверджується Листом Державної освітньої установи «Навчально-методичний центр з питань якості освіти» Міністерства Освіти і науки України №349АК від 07.04.2017 року та Листом Департаменту вищої освіти Міністерства Освіти і науки України № 4.3-15-592-17 від 29.03.2017 року, згідно яким Луганський політехнічний коледж віднесений до вищих навчальних закладів І рівня акредитації.
Враховуючи, що відповідно до норм законодавства до вислуги років, що дає право на пенсію, зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, трудовий стаж позивача складає 1 рік 5 місяців і 13 днів (половина від 2 років 9 місяців 28 днів);
- з 30.01.2001 до 08.04.2002, тобто 1 рік 2 місяці 10 днів, позивач працював на посадах державного виконавця та старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Жовтневого районного Управління юстиції м.Луганська (посада державного службовця, яку займає особа з вищою юридичною освітою);
з 01.09.1998 до 09.02.2002 (половина строку навчання з 01.09.1998 по 29.01.2001 - 1 рік 2 місяці 14 днів) позивач навчався на заочній формі навчання у Національній юридичній академії України ім. Я. Мудрого, де здобув вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліста за спеціальністю «Правознавство».
Під час навчання з 30.01.2001 року позивач почав працювати на посаді державного виконавця, а стаж праці з вказаного періоду є окремою підставою для його зарахування до вислуги років, половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі, який зараховується до мого трудового стажу складає 1 рік 2 місяці 14 днів (половина від 2 років 4 місяців 28 днів)
- строк навчання з 01.09.1998 по 29.01.2001);
- з 10.04.2002 по 05.09.2014. тобто 12 років 4 місяця 26 днів працював на слідчо-прокурорських посадах в органах прокуратури України;
- з 06.09.2014 до 29.10.2014. тобто 1 місяць 23 дні перебував на військовій службі, яка відповідно до ч.І ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є державною службою особливого характеру;
- з 30.10.2014 до 01.09.2015, тобто календарних 10 місяців 2 дні брав участь в антитерористичній операції в особливий період.
Таким чином, зазначений календарний час 10 міс. 2 дні з урахуванням трикратного розміру дорівнює 30 місяцям 6 дням або 2 рокам 6 місяцям 6 дням перебування на військовій службі, яка, як зазначено у попередньому абзаці, є державною службою особливого характеру.
- з 02.09.2015 до 03.12.2015. тобто 3 місяця 1 день знову працював на слідчо-прокурорських посадах в органах прокуратури України.
- з 04.12.2015 до 12.05.2017 (дата звернення із заявою до УПФУ). тобто 1 рік 5 місяців 9 днів працював заступником Керівника Управління внутрішнього контролю
- начальником відділу внутрішніх розслідувань Національного антикорупційного бюро України.
Таким чином, в сукупності даних та їх документальному підтвердженні можна дійти висновку, що час роботи на усіх посадах, які обіймав позивач , його трудовий стаж становить 20 років 4 місяці та 12 днів.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що Законами України «Про прокуратуру» №1697 від 14.10.2014 року, «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VII від 08.07.2011 року та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 року Держава в особі законодавчого органу звузила соціальні гарантії позивача, оскільки станом на 13.12.2016 року, тобто на день звернення до Відповідача з відповідною заявою, його стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, на підставі ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру", складає 20 років 4 місяці 12 днів, а тому, застосуванню підлягає дана норма законодавства, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на таке.
Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 46 Конституції України, закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 58 Конституції України, закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з вимогами статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції Україниперебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).
Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.
Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.
На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (2002 рік) діяв Закон № 1789-ХІІ.
Відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Згідно з ч. 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XIII, розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.
Таким чином, позивач набув право виходу на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.
На теперішній час діє Закон № 1697-VII, частиною 1 статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:
- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;
- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;
- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;
- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;
- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;
- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;
- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;
- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;
- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;
- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;
- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.
Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII, збільшено стаж роботи позивача, що дає йому право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ , з 20 до 23, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України.
Частинами 1-3 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що суд при вирішенні адміністративної справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини; звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.
Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В пунктах 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в сукупності час роботи на усіх посадах, які обіймав позивач, трудовий стаж ОСОБА_1 становить 20 років 4 місяці та 12 днів, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами(а.с.18-38) та дає йому право та є підставою для призначення пенсії за вислугою років. Також, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про необхідність зарахування до стажу позивача навчання у вищому навчальному закладі, участь в анти терористичній операції(перебування на військовій службі), де було вірно встановлено періоди, які зараховуються до стажу, відповідно до норм чинного законодавства та знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Згідно зі ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.
За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 199 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 160, 167,195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд-

Апеляційну скаргу Правобережного об`єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення.
Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 10.08.17 року без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Ганечко О.М.

Судді: Коротких А.Ю.

Літвіна Н.М.

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді: Коротких А. Ю.

Літвіна Н. М.