Справа № 508/860/17
Суддя: Горобець В. Л.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Миколаївський районний суд Одеської області
Справа № 508/860/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 року смт. Миколаївка

Суддя Миколаївського районного суду Одеської області Горобець В.Л., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області про визнання незаконним рішення.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Місто Севастополь це територія яка відповідно до статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є тимчасово окупованою з 2014 року.

Так як вона завагітніла, але не бажала народжувати дитину на тимчасово окупованій території м. Севастополь, щоб потім не було непорозумінь з громадянством дитини, як їй пояснювали у м. Севастополь, вона виїхала до м. Одеси для того щоб народити дитину. Дванадцятого травня 2015 року у неї народилася дитина ОСОБА_2. В зв'язку з тим, що після народження син мав хворобливий стан, дитину ОСОБА_1 виховує сама і у неї були відсутні кошти та місце проживання в м. Одесі, то вона вимушена була повернутися у м. Севастополь. Так як вона відмовилось приймати російське громадянство і зареєструвати сина в окупаційних органах РАЦС м. Севастополь, в звязку з хворобливим станом дитини і труднощами транспортування дитини грудного віку, вона не змогла відразу виїхати з окупованої території України. Лише в березні 2017 року, коли стан здоров'я сина покращився, позивачка покинула м.Севастополь і приїхала в м. Одесу, де зареєструвала народження сина в Одеському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_2, виданого 02 березня 2017 року, актовий запис № 9. Таким чином в звязку з тимчасовою окупацією м. Севастополь позивачка не могла вчасно отримати свідоцтво про народження дитини, по незалежним від неї причинам.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2, актовий запис № 9, від 02 березня 2017 року, в графах батьки зазначені: батько ОСОБА_3, громадянин України, мати ОСОБА_1, громадянка України. Проте, згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Крім того вона, як особа переміщена з тимчасово окупованої території України зареєструвалась 24 травня 2017 року в управлінні соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області

Звернувшись 29 червня 2017 року до УСЗН Миколаївської РДА про призначення допомоги в зв'язку з народженням дитини, надавши всі необхідні документи та пояснивши причини пропуску, їй було відмовлено в наданні такої допомоги рішенням № 474 від 12.07.2017 року, оскільки пропущено 12-місчний строк звернення з такою заявою. Позивачка вважає таку відмову незаконною, а тому змушена була звернутися до суду з данною позовною заявою.

ОСОБА_1, вважає, що відповідачем було неправомірно відмовлено в призначенні та виплаті одноразової допомоги при народженні дитиним.

Відповідач по справі до суду подав заяву, в якій просить суд відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно із ст. ст. 10, 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога при народженні дитини надається одному із батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини. Допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання одного з батьків, з яким постійно проживає дитина, має право отримувати від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій відомості, необхідні для призначення допомоги при народженні дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше 12-ти місяців з дня народження дитини.

Відповідно до п. п. 10, 11, 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751, допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання. Для призначення допомоги при народженні дитини органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорту або іншого документу, що посвідчує особу, подається копія свідоцтва про народження дитини ( з пред'явленням оригіналу ). Допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважається незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт ( рішення, документ ) виданий зазначеними органами та/або особами є недійсними і не створює правових наслідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Україна зобов'язується підтримувати і забезпечувати економічні, фінансові, політичні, соціальні, інформаційні, культурні та інші зв'язки з громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними окупованої території.

Відповідно до ст. 19 ч. 2 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України.

Статті 21, 22 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» встановлюють відповідальність місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій і громадян за недостовірність даних і документів, виданих та поданих для призначення державної допомоги.

Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19, ч. 1 ст. 68 Конституції України, вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВРУ №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, а тому не можна позбавити дитину благ, гарантованих їй державою.

Відповідно до чинного законодавства дитина має гарантоване державою право на отримання допомоги при народженні, що фінансується за рахунок бюджетних коштів, а

ОСОБА_1, фізично не могла додержатися визначеного терміну так як у неї не було свідоцтва про народження дитини і органів куди вона могла звернутися про надання такої допомоги, так як територія на якій вона проживала є окупованою, а держава Україна не могла гарантувати та забезпечити на цій території її та дитини прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пунктами 1-2 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Крім того, враховуючи, що позивачем заявлені вимоги немайнового характеру, які були задоволені судом, а також відповідно до вимог ст. 94 КАС України, суд приходить до висновку, що з Державного бюджету України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640.00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 46, 68 Конституції України, ст. ст. 1, 10, 11, 21, 22 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», ст.ст. 5,9 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. ст. 2, 6, 17, 18, 19, 104, 105, 106, 162 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області про визнання незаконним рішення задовольнити.

Визнати незаконним рішення № 474 від 12.07.2017 року Управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області щодо не призначення та невиплати ОСОБА_1 одноразової допомоги при народженні дитини.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області призначити та виплатити ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 мешканці смт. Миколаївка, вулиця Степана Олійника, будинок № 16, Миколаївського району, Одеської області одноразову державну допомогу в зв'язку з народження дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640.00 гривень.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у звязку з тим, що суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси чи обовязки.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з моменту отримання її копії шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський районний суд Одеської області.

Суддя В.Л. Горобець