Справа № 333/3196/17
Суддя: Варнавська Л. О.
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №333/3196/17
Провадження № 2-а/333/166/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 жовтня 2017 р. Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючої судді Варнавської Л. О.

при секретарі Некрашевич Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі адміністративну позовну заяву ОСОБА_1 до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду 08.06.2017 року звернувся із позовом ОСОБА_1 до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя, просив визнати протиправними дії Шевченківського обєднаного управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014 року та зобовязати Шевченківське обєднане управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя здійснити обчислення, призначення та виплату ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 27.04.2017 року відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014 р. в розмірі 60 відсотків від суми місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування. Посилається на таке. Він має право на пенсійне забезпечення за вислугу років відповідно до ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати. На підставі ч.1 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше : з 01.09.2016 р. по 30.09.2017 р. 23 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Відповідно до ч.6 ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» до вислуги років, що дає йому право на пенсію зараховується час роботи на прокурорських посадах. Зазначених в ст. 15 цього Закону, а також на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, військова служба. З 10.11.1984 р. по 29.12.1986 р. (2 роки 1 місяць 19 днів) він проходив строкову військову службу, що підтверджується записами у військовому квитку. З 06.05.201987 р. по 09.11.1994 р. (7 років 6 місяців 3 дні) він працював на посадах молодшого та середнього начальницького складу органів внутрішніх справ. З 14.11.1994 р. по 25.08.2005 р., з 19.08.2013 р. по 08.02.2017 р. (14 років 2 місяці) він працював на прокурорських посадах та звільнений у звязку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст. 51 ЗУ «Про прокуратуру», п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України). таким чином, його стаж роботи складає 23 роки 9 місяців 22 дні, в тому числі на прокурорських посадах 14 років 2 місяці. 27.04.2017 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років в розмірі 60 відсотків від суми місячного заробітку у відповідності до ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року. Але відповідач відмовив йому в призначенні пенсії, про що повідомив листом від 11.05.2017 року №48/Д-1, посилається на те, що відповідно до положень п.5 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 від 02.03.2015 р. не має законних підстав для призначення пенсії, крім того відсутній закон щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних.

З рішенням відповідача він не згодний, вважає його таким, що порушує його права, тому звернувся до суду.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 проти позову заперечувала, оскільки на сьогоднішній день не існує закон, який би надавав право позивачу на пенсію за вислугу років.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що станом на день звернення до відповідача за призначенням пенсії загальний стаж роботи позивача склав 23 роки 9 місяців 22 дні, в тому числі на прокурорських посадах 14 років 2 місяці, ці обставини підтверджуються трудовою книжкою, військовий квитком (а.с. 10-13).

З оглянутої судом копії трудової книжки БТ №1194225 заведеної 14 березня 1984 року на імя ОСОБА_1, вбачається, що він 08.02.2017 року звільнений з органів прокуратури та на час звернення до суду не працює..

Частиною першою статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції чинній на день розгляду справи) було встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01.09.2016 р. по 30.09.2017 р. 23 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Згідно частини другої цієї статті пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, частини 1-3 ст.46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоровя, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності,тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію» ( 565-12 ), «Про прокуратуру» (1789-12 ) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п. 3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 року у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством,є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття48 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) (254к/96-ВР ), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР ) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) ( 254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообовязковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної,правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобовязана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція( 254к/96-ВР ) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004,від1грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Суд вважає, що порушуються вимоги ст.22 Конституції України і гарантоване право на нарахування позивачу і отримання пенсії за вислугу років вимоги п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-УШ, про наступне: У разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, в тому числі Закону України «Про прокуратуру». Виходячи із викладеного у зазначених рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Таким чином, позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі cт. 86 Закону України «Про прокуратуру», керуючись вимогами ст. 22 Конституції України, в розмірі 60 % суми місячного (чинного) заробітку, як прокурору.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи, є трудова книжка.

Вимогу частини 14 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо максимального розміру пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсій, встановлених законодавством) яка не може перевищувати десяти тисяч гривень на місяць, Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 визнано такою, що не відповідає Конституції України.

Також Конституційний Суд України 08.06.2016 року по справі № 1-8/2016 рішенням №4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обовязковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені». Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню є підстави визнати протиправними дії Шевченківського обєднаного управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014 року та зобовязати відповідача здійснити обчислення, призначення та виплату ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 27.04.2017 року відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014 р. в розмірі 60 відсотків від суми місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в сумі 550 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за рахунок Державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2,6,7,8,9,10-11,70-72,160-163,254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративну позовну заяву ОСОБА_1 до Шевченківського обєднаного управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Шевченківського обєднаного управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014 року

Зобовязати Шевченківське обєднане управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя здійснити обчислення, призначення та виплату ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з 27.04.2017 року відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 14.10.2014 р. в розмірі 60 відсотків від суми місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Стягнути з Шевченківського обєднаного управління Пенсійного Фонду України м. Запоріжжя за рахунок Державного бюджету на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 550 грн. (пятсот пятдесят) грн.

На постанову може бути подано апеляційну скаргу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення, з подачею її копії до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Головуюча Л.О. Варнавська