Справа № 808/2232/17
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року (о 18 год. 30 хв.) Справа № 808/2232/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

представника відповідача Меднікової Р.О.,

розглянув в відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області

про визнання протиправною бездіяльність, стягнення суддівської винагороди та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі - ТУ ДСА України в Запорізькій області, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення нарахування позивачу суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»;

стягнути з відповідача на користь позивача суддівську винагороду за лютий 2017 року в сумі 16 000,00 грн., за квітень 2017 року у сумі 16 000,00 грн.

зобов'язати відповідача здійснити перерахунок і виплату позивачу суддівської винагороди і сум щорічної оплачуваної відпустки, а також додаткової відпустки за січень і березень 2017 року, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеного статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік».

На обґрунтування адміністративного позову посилається на приписи Конституції України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №2453-VII від 07.07.2010, Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016 та зазначає, що призначена на посаду судді до набрання чинності Законом №1402 та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому її посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір визначений ч. 3 ст. 133 Закону №2453 та має становити 10 мінімальних заробітних плат. Вказує, що статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3 200 гривень. Зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 №1774-VIII не внесені зміни до Закону №1402 чи Закону №2453 в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, тому зважаючи на приписи ч. 1 ст. 135 Закону №1402 відсутні законодавчі підстави враховувати приписи п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774 при нарахуванні суддівської винагороди. Викладена позиція, на думку позивача, узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до п. 7, 8 ч. 5 ст. 48 Закону №1402 забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. Ураховуючи викладене, зважаючи на гарантію, передбачену ч. 2 ст. 130 Конституції України стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, вважає, що застосування відповідачем при виплаті позивачу суддівської винагороди п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774 та не виконання п. 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності, просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Позивач у судове засідання не з'явилась, проте 04.08.2017 звернулась до суду із заявою (вх №21956), у якій, зокрема, просила розглянути справу за її відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив із підстав, викладених у запереченнях від 14.09.2017 №08-02/3429 (вх. №25124). Зокрема, зазначає, що саме Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 №1774-VIII. Законодавець змінив підхід до визначення розміру суддівської винагороди, здійснивши перехід від обрахування його у відповідності до мінімальної заробітної плати як розрахункової величини - на прожитковий мінімум для працездатних осіб, чим вніс відповідні зміни до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016. При цьому, зміни з цього приводу до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №2453-VII від 07.07.2010 дійсно внесені не були, відтак, на думку представника відповідача, має місце колізія норм права, що стала підставою для виникнення цього спору. Посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 26.12.2011 по справі №6-85цс11, від 18.07.2012 по справі №6-79цс12 та вважає, що Закон №1774-VIII прийнятий пізніше у часі за норми ст. 133 Закону №2453-VII, тому при подоланні колізій положень нормативно-правових актів рівної юридичної сили слід надавати перевагу тому, що прийнятий пізніше, тобто Закону №1774-VIII. Про необхідність пріоритетного застосування положень Закону №1774-VIII додатково свідчить також і пряма вказівка законодавця, висловлена ним у п. 9 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII: до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону. Також вважає за необхідне зазначити, що ч. 1 ст. 133 Закону №2453-VII встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, що також кореспондується із ч. 1 ст. 135 Закону №1402-VIII. Проте, вказана норма не забороняє законодавцю вносити зміни до вказаного Закону в частині визначення розміру суддівської винагороди іншими законами, таким чином, обрахування позивачу розміру суддівської винагороди з прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідає приписам чинного законодавства. Крім того, вказує, що не відбулось порушення гарантій незалежності суддів, оскільки суддівська винагорода визначалась із мінімальної заробітної плати у розмірі 1 600 грн. станом на 01 грудня 2016 року, розрахункова величина для посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання з 01 січня 2017 року не зменшилась, а навпаки залишилась на рівні 1 600 грн., таким чином звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача не відбулося, а отже відсутні порушення вимог ст. 22 Конституції України. Додатково звертає увагу суду на те, що ані в Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», ані в штатному розписі Жовтневого районного суду м. Запоріжжя на 2017 рік не передбачено посадового окладу судді, який не пройшов кваліфікаційного оцінювання у розмірі 32 000,00 грн. На підставі викладеного, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, проте 05.09.2017 надіслав до суду пояснення на позовну заяву (вх. №24136), у яких із посиланням на Положення про Головне управління, затверджене наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 №124, Порядок відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 22.06.2012 №758, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 липня 2012 року за №1206/21518, договір від 05.01.2015 №37 «Про здійснення розрахунково-касового обслуговування», зазначає, що оскільки Головне управління не володіє інформацією щодо взаємовідносин між позивачем та відповідачем по цій справі, а здійснює лише розрахунково-касове обслуговування ТУ ДСА України, то третя особа не може надати будь-які дані, на підставі яких суд міг би встановити наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення спору. На підставі вищевикладеного, просить врахувати при розгляді справи надані пояснення. Справу розглянути за відсутності представника Головного управління.

На підставі статті 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представника відповідача, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 обрана 27.09.1991 на посаду судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, до виконання обов'язків приступила з 03.10.1991, про що свідчить виписка з наказу №1/52 від 03.10.1991 по управлінню юстиції Запорізького облвиконкому.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 10.07.1997 №440/97-ВР обрана суддею Жовтневого районного суду м. Запоріжжя безстроково.

На підставі наказу голови суду від 16.05.2017 №17-ос суддю ОСОБА_2 відраховано зі складу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя 16 травня 2017 року у зв'язку із звільненням з посади судді відповідно до Рішенням Вищої ради правосуддя від 11.05.2017 №1101/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя у відставку» у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Із змісту довідки ТУ ДСА України в Запорізькій області від 04.05.2017 №08-03/1540 щодо розміру суддівської винагороди виплаченої позивачу за січень - квітень 2017 року встановлено, що суддівська винагорода, суми щорічної оплачуваної відпустки у січні 2017 року і додаткової відпустки у березні 2017 року ОСОБА_2 нараховувалась виходячи з посадового окладу судді у розмірі 16 000,00 грн.

З посиланням на ч.3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №2453-VII від 07.07.2010, зважаючи на те, що з 2017 року установлено розмір мінімальної заробітної плати 3 200 грн., позивач обрахував розмір своєї заробітної плати з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат, як встановлено спеціальним Законом, у розмірі 32 000 грн., та звернувся до суду за захистом порушеного права, вимагаючи стягнути з відповідача недоплачену суму суддівської винагороди.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIІ (далі - Закон 1402-VIIІ) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIIІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIIІ обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість, пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIIІ визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст.529; 2015 р., №№18 - 20, ст.132 із наступними змінами).

Згідно з частиною першою статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453-VI) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом Про Конституційний суд України, та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами, а частиною третьою зазначеної норми передбачає, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання визначається відповідно до розміру, визначеного частиною третьою статті 133 Закону України №2453-VI.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 призначена на посаду судді до набрання чинності Законом №1402-VIІІ та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому її посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір, визначений частиною третьою статті 133 Закону №2453-VI, і відповідно зазначеній нормі має становити 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3 200,00 гривень.

З огляду на викладене, аналіз вищевказаних положень дає підстави суду дійти висновку, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписом частини другої статті 130 Конституції України.

Ключовим в даній справі є питання застосування спеціального законодавства, яке регулює визначення розміру суддівської винагороди і те, яким чином впливають на спеціальне законодавство, до якого відносяться Закони України № 1402, та № 2453, зміни до деяких законодавчих актів України (Закон № 1774), прийняті в грудні 2016 року. А з урахуванням того, що прийняті зміни не змінили ні статті 135 Закону України № 1402, ні статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (№ 2453), суддівська винагорода продовжує регулюватися цим законом, Законом України «Про Конституційний суд України», і на час звернення ОСОБА_2 до суду не визначається іншими нормативно-правовими актами.

За таких умов є безпідставним посилання відповідача на необхідність застосування пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII), яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 гривень. Зазначені в Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України № №1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати, не змінили і не скасували чинні норми права, які регулюють визначення суддівської винагороди.

Суд зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не внесені зміни до жодного з законів про судоустрій та статус суддів в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому зважаючи на приписи частини першої статті 135 Закону №1402-VIII відсутні законодавчі підстави враховувати пункт 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII при обчисленні розміру та нарахування суддівської винагороди.

Викладена позиція узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини п'ятої статті 48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Суд враховує позицію відповідача щодо посилання на фінансування судів виключно у відповідності з кошторисами і щомісячними розписами видатків у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на фінансовий рік, однак зазначена правова позиція немає нічого спільного з обов'язком суду будь-який спір розглядати виключно з урахуванням чинного на час спірних відносин законодавства. І судова практика, зокрема практика Європейського суду з прав людини неодноразово підтримувала принцип безумовного застосування чинного законодавства.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453-VI в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

На підставі викладеного та беручи до уваги, що законодавцем не вносилися зміни до Закону №2453-VI та/або Закону №1402-VIІІ в частині розміру суддівської винагороди у тому числі й розрахункової величини з огляду на яку здійснюється її нарахування, зважаючи на гарантію передбачену частиною другою статті 130 Конституції України стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, суд погоджується з доводами позивача щодо того, що застосування відповідачем при виплаті ОСОБА_2 суддівської винагороди із врахуванням пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1774-VIII та не виконання пункту 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIІІ порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Більш того, не застосування відповідачем вимог пункту 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIІІ суперечить позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у пункті 23 рішення від 10.03.2011 у справі "Сук проти України", відповідно до якої держава може ввести, призупинити або припинити виплати, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Щодо посилання відповідача на дотримання при формуванні штатних розписів роз'яснень Міністерства соціальної політики України від 05.05.2017 на звернення ДСА України, суд зазначає, що при вирішенні питання щодо розміру суддівської винагороди, відповідач повинен керуватися не листами Міністерства соціальної політики України, які носять рекомендаційний характер і не є нормативно-правовим актом, а застосовувати спеціальний закон, який визначає розмір суддівської винагороди, тому врахування роз'яснень для регулювання відносин, що визначені законом, є неприпустимим порушенням принципу законності.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів приватної особи від порушень з боку суб'єкта владних повноважень з позиції гарантування дотримання принципу верховенства права та з урахуванням вимог закону.

Частиною третьої статті 2 КАС України визначено критерії, за якими адміністративний суд перевіряє правомірність рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. При цьому, при наданні оцінки діям чи рішенням суб'єкта владних повноважень на предмет відповідності таким критеріям, повноваження відповідного владного суб'єкта не можуть зазнавати втручання.

Частиною першою статті 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено частиною першою, другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до статті 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст. 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо не здійснення нарахування ОСОБА_2 суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік».

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на користь ОСОБА_2 суддівську винагороду за лютий 2017 року в сумі 16 000,00 грн., за квітень 2017 року у сумі 16 000,00 грн.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області здійснити перерахунок і виплату ОСОБА_2 суддівської винагороди і сум щорічної оплачуваної відпустки, а також додаткової відпустки за січень і березень 2017 року, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеного статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік».

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Батрак