Справа № 442/600/15-а (2а/442/45/15)
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року м.Київ К/800/48239/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Мороз В.Ф.,

Швед Е.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 18 лютого 2015 року та заяви про уточнення позовних вимог від 13 березня 2015 року, просила:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови призначити допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 18 лютого 2014 року до дня досягнення дитиною трирічного віку; щодо відмови виплатити допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, в місяць, за період з 18 лютого 2014 року по 01 липня 2014 року з вирахуванням вже сплаченої допомоги за цей період; щодо припинення відносин з нарахування і виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 01 липня 2014 року; щодо відмови виплачувати допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до 12 листопада 2016 року (дня досягнення дитиною трирічного віку), або до дня коли згідно з законом (який регулює порядок, умови і розміри даної допомоги) виплата даної допомоги припиняється, у вигляді щомісячних її виплат в розмірі прожиткового мінімуму встановленого для дітей віком до 6 років, а також визнати протиправною бездіяльність щодо продовження з 01 липня 2014 року нарахування і виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, але в розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років:

- зобов'язати нарахувати і виплатити допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; здійснювати виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у вигляді щомісячних її виплат в розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, встановленого законом про Державний бюджет України на відповідний рік, а також у вигляді виплати недоплаченої суми даної допомоги за місяць, які передували місяцю фактичного виконання рішення суду винесеного в даній справі щодо задоволення даної позовної вимоги, в період з 01 січня 2015 року до 12 листопада 2016 року, або до дня коли, згідно з законом виплата даної допомоги припиняється; виплатити суму недоотриманої допомоги за період з 01 липня 2014 року до 31 грудня 2014 року в розмірі 6192 грн. та недоотриманої суми допомоги з 18 лютого 2014 року до 01 липня 2014 року в розмірі 2105,63 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала про порушення відповідачем її прав на соціальний захист, на достатній життєвий рівень та на отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 13 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості позовних вимог, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №208 внесено зміни до Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, відповідно до якої такий вид допомоги як «допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку» припинено з 01 липня 2014 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2; скасовано постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 13 березня 2015 року; прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково; визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області щодо нарахування та виплати ОСОБА_2 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 23 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року у розмірі нижче, ніж передбачено ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням»; зобов'язано здійснити перерахунок та виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 23 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року включно в розмірі, встановленому ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням»; адміністративний позов в частині вимог про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити дії за період до 22 липня 2014 року залишено без розгляду; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В частині задоволення позовних вимог рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач є застрахованою особою у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, а тому їй повинні здійснюватись виплати відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Рішення суду апеляційної інстанції в частині залишення без розгляду позовних вимог за період до 22 липня 2014 року мотивовано поданням позову з порушенням строків звернення до суду, встановлених ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за період з 01 січня 2015 року, апеляційний суд виходив з того, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», положеннями якого передбачено право на отримання допомоги, втратив чинність з 01 січня 2015 року на підставі Закону України від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції в частині залишення без розгляду позовних вимог за період до 22 липня 2014 року та в частині відмови у задоволенні позову, ОСОБА_2 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року в частині залишення без розгляду позовних вимог за період до 22 липня 2014 року та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; у частині відмови в задоволенні позовних вимог просить ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У касаційній скарзі зазначає, що апеляційним судом помилково застосовано наслідки пропуску строку звернення до суду та не взято до уваги факт того, що позивач є застрахованою особою, а тому не могла втратити право на отримання допомоги по догляду за дитиною із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області у поданих запереченнях просить відмовити в задоволенні позовних вимог за період з 01 січня 2015 року по 12 листопада 2016 року.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_4, яка народилась 12 листопада 2013 року.

10 квітня 2014 року позивач звернулася з заявою до Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області про призначення їй державної допомоги по догляду за дитиною досягнення нею трирічного віку.

Вказана допомога призначена ОСОБА_2 в розмірі 156 грн. з 18 лютого 2014 року по 12 листопада 2016 року, з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2014 року - розмір 618,92 грн.

Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виплачувалась ОСОБА_2 до 01 липня 2014 року.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

До 01 січня 2008 року - дати набрання чинності Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року №107-VI, правовідносини щодо виплати допомоги по догляду за дитиною регулювалися Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13) та Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб.

Розмір допомоги також визначався вказаними Законами. Зокрема, ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» передбачено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» внесені відповідні зміни до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Зокрема, змінами до ст.13 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» виключено статті 40- 44.

Конституційний Суд України рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав неконституційними низку положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», в тому числі й пункт 25 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо виключення статей 40 - 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».

Пунктом 2 розділу ІІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року.

Таким чином, з часу проголошення Конституційним Судом України рішення №10-рп/2008 відновили свою дію вищезазначені положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», а з 01 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми».

Статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26 грудня 2008 № 835-VI та статтею 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» від 27 квітня 2010 року № 2154-VI передбачено, що у 2009, 2010 роках допомога при народженні дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» призначається і здійснюється в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.

Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми затверджений постановою Кабінету Міністрів України 27 грудня 2001 року № 1751 саме на виконання Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (пункт 1). Новий акт уряду на виконання статті 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» не приймався.

Розміри і порядок виплати допомоги відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» на виконання ст.45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» Кабінетом Міністрів України не визначалися.

Оскільки Законами України «Про Державний бюджет України на 2012 рік», «Про Державний бюджет України на 2013 рік» та «Про Державний бюджет України на 2014 рік» також не змінювались розмір та порядок виплат грошових коштів, обумовлених Законами України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» та «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», то розмір такої допомоги визначається приписами вказаних Законів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спір виник щодо виплати допомоги особі, яка застрахована у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, тому за таких обставин на відносини щодо виплати допомоги такій особі за період з 23 липня 2014 року по 31 грудня 2014 року включно поширюються норми спеціального Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», відповідно до ст.43 якого допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом.

28 грудня 2014 року прийнято Закон України №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», який набув чинності з 01 січня 2015 року. Відповідно до розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» визнано таким, що втратив чинність.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції правомірно зазначив, що з набранням чинності Законом №77-V111 позивач втратила право на отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку в розмірі передбаченому положеннями ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», проте до вступу в законну силу вказаного нормативно-правового акту позивач мала право на вказані виплати.

Доводи касаційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду апеляційної інстанції в цій частині не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Проте, колегія суддів вважає помилковими висновки апеляційного суду щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, встановленого ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Як встановлено ч.2 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 ст.103 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таке законодавче обмеження строку, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після спливу таких строків відносини вважаються стабільними.

Апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 звернулась до суду 23 січня 2015 року, тобто позивач пропустила шестимісячний строк звернення до суду з вимогами з 01 липня по 22 липня 2014 року.

Разом з цим, виписка з рахунків в національній валюті від 22 липня 2014 року /а.с.12/ видана за період з 02 липня 2014 року по 22 липня 2014 року, а оскільки позивач про порушення її прав могла дізнатися лише після отримання цієї виписки, строк звернення з вимогами за період з 02 липня 2014 року не можна вважати пропущеним.

Вказані обставини судом апеляційної інстанції досліджені та враховані не були.

Вищенаведені обставини у відповідності до ч.1 ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення апеляційного суду в частині залишення позовних вимог без розгляду і направлення справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду в цій частині.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 224, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року в частині залишення позовних вимог без розгляду скасувати, справу в цій частині направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

В решті постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, передбачених ст.ст.237 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді