Справа № 826/27539/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 січня 2017 року № 826/27539/15

Окружний адміністративний суд міста Києва колегією суддів у складі головуючого судді Келеберди В.І., суддів Качура І.А., Данилишина В.М., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію приватного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка Олександра Анатолійовича, Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію приватного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіна Марина Анатоліївна (далі - Позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва (далі - Суд) з позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка Олександра Анатолійовича (далі - Відповідач 1), Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України (далі - Відповідач 2) та просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка О.А. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 25459737 від 21.10.2015;

зобов'язати Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України зареєструвати за публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

стягнути з Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України кошти у сумі 120 (сто двадцять), 00 грн, які було сплачено публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» за витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовано протиправною відмовою відповідачів у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що призвело до порушення прав та законних інтересів позивача.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/27539/15 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні. Одночасно судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб: приватне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», ОСОБА_3, товариство з обмеженою відповідальністю «Неапол-Ваші Меблі».

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги.

Відповідачі явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, однак через канцелярію суду надано письмові заперечення проти позову з додатками, які долучено до матеріалів справи.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових поясненнях, які долучено до матеріалів справи.

Ухвалою суду проведено заміну відповідача 2 Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України на Міністерство юстиції України.

З огляду на викладене, розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі положень частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

В силу ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд

ВСТАНОВИВ:

31.05.2010 між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та третьою особою - ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір № 3263, відповідно до якого, ОСОБА_3 (Іпотекодавець) з метою забезпечення належного виконання зобов'язання ,що випливає з кредитного договору № 277 від 31.05.2010, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та третьою особою - ТОВ «Неопол-Ваші меблі», передає, а Банк (Іпотекодержатель) приймає в іпотеку в порядку та на умовах, визначених Іпотечним договором, нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Умовами п. 5.1.6 Договору іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов'язання (тієї чи іншого частини), воно не буде виконане.

Відповідно до п.п. 6.2, 6.3, 7.6.3 Договору іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем зобов'язання в цілому або в частині, а також в інших випадках, передбачених цими договорами, Кредитним договором, чинним законодавством, Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством.

Згідно з .п. 7.4, 7.9.1, 7.6.2 Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору в порядку, встановленому ст.. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору, продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.. 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет Іпотеки в межах, передбачених п. 7.4 цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення Іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частини перша, третя статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Оскільки Боржник - ТОВ «Неопол-Ваші меблі» не виконав свого зобов'язання за кредитним договором № 277 від 31.05.2010, ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної М.А. відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» 31.07.2015 за № 31/1-21883 направив письмову вимогу про усунення порушення.

Позивач вважає, що Боржником - ТОВ «Неопол-Ваші меблі» вказану вимогу отримано 05.08.2015, а Іпотекодавцем ОСОБА_3 - 11.08.2015, що підтверджується поштовими повідомленнями, які долучено до матеріалів справи.

Оскільки третіми особами - ОСОБА_3 та ТОВ «Неопол-Ваші меблі» вимогу ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 31.07.2015 за № 31/1-21883 залишено без задоволення, у позивача виникло право на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка О.А. від 21.10.2015 № 25459737 відмовлено приватному акціонерному товариству «Всеукраїнський Акціонерний Банк» у державній реєстрації права власності на трикімнатну квартиру загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Як вьачається із зазначеного Рішення, підставою для відмови слугувало те, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме: у наданій позивачем вимозі від 31.07.2015 за № 31/1-21883 відсутні відомості, щодо попередження іпотекодавця та боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; заявником не подано копії письмового рішення Іпотекодержателя про придбання Предмета іпотеки у власність відповідно до п. 7.6.1 Іпотечного договору від 31.05.2010 та з поданого поштового повідомлення про отримання письмової вимоги ТОВ «Неопол-Ваші меблі» неможливо встановити уповноважену особу отримувача даної вимоги, оскільки відсутні відомості, що дана фізична особа уповноважена приймати кореспонденцію ТОВ «Неопол-Ваші меблі», через що неможливо встановити дату закінчення 30-денного строку для звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги.

Вважаючи рішення таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, позивач просить визнати його протиправним та скасувати, а крім цього зобов'язати відповідача зареєструвати за ним право власності.

Оцінивши наявні документи в матеріалах справи, з урахуванням пояснень позивача, заперечень відповідача, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному досліджені доказів дійшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади утворення та організації діяльності органів виконавчої влади врегульовано Законом України «Про центральні органи виконавчої влади».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України. Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України. Положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно з п.1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228 (далі - Положення № 228), Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство юстиції України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України.

Спеціальним законом, що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення виконання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.

Частиною першою статті 4 Закону № 1952-IV передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Статтею 8 Закону № 1952-IV визначені повноваження органу державної реєстрації прав. Згідно з частиною другою статті 9 Закону № 1952-IV, державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;

3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;

4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна;

5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації;

6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом;

8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;

8 1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки;

9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень передбачений статтею 15 Закону № 1952-IV.

Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до ст. 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4 2 та частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Особливості процедури проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, визначені Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 (далі - Порядок № 868).

Пунктами 36, 37, 38 Порядку № 868 передбачено перелік документів, необхідних для проведення державної реєстрації.

Відповідно до п. 46 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Відповідно до п. 20 Порядку № 868 за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Згідно з п. 28 Порядку № 868 державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

У рішенні про відмову в державній реєстрації прав зазначаються всі підстави прийняття такого рішення.

Ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною третьою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Підставами для визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем не було надано копії реєстраційної справи на підтвердження своїх заперечень.

Разом з тим, з позивачем долучено до матеріалів справи направлену 31.07.2015 вимогу № 31/1-21883, яка відповідає ст. 35 Закону України «Про іпотеку».

Позивачем також долучено до матеріалів справи поштові повідомлення про направлення вимоги, якими підтверджується факт її отримання Боржником - ТОВ «Неопол-Ваші меблі» 05.08.2015, та Іпотекодавцем - ОСОБА_3 11.08.2015.

Закон України «Про іпотеку» не передбачає конкретного порядку направлення та вручення вимоги Іпотекодавцю та Божнику. Разом з тим, відповідно до ч. 8 ст. 35 КАС України вважається, що повістку вручено юридичній особі, якщо вона доставлена за адресою, внесеною до відповідного державного реєстру, або за адресою, яка зазначена її представником, і це підтверджується підписом відповідної службової особи.

Аналогічного змісту положення містяться в ЦПК України.

Зідно з ч. 7 ст. 9 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Застосовуючи аналогію закону, суд приймає до уваги пояснення позивача щодо належного вручення та отримання вимоги ТОВ «Неопол-Ваші меблі» 05.08.2015, що дає можливість встановити завершення 30-денного строку про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги.

Окрім того, позивачем долучено до матеріалів справи протокол № 144 засідання Вищого кредитного комітету ПАТ «ВіЕйБі Банк» від 14.08.2015 про прийняття рішення про придбання предмета іпотеки у власність.

Аналізуючи надані до матеріалів справи документальні докази, суд приходить до висновку, що відповідачем не обґрунтовано та не підкріплено нормативно заперечень щодо заявлених до нього позовних вимог.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка Олександра Анатолійовича від 21.10.2015 № 25459737 про відмову у державній реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна: трикімнатну квартиру загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не грунтується на вимогах закону, та є таким, що підлягає скасуванню.

Разом з тим, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача зареєструвати за публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» право власності на трикімнатну квартиру загальною площею 74,8 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст. 2 КАС України критеріям, не може втручатись у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає в гарантуванні дотримання вимог права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів

У справі "Галфорд проти Сполученого Королівства" від 25.06.1997 року Європейський суд з прав людини зазначив "словосполучення "згідно із законом" не лише вимагає дотримання національного закону, а й стосується якості такого закону (рішення у справі)". "Суд нагадує, що національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони - мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Доменічіні проти Італії" від 15.11.1996 року).

Як визначено Рекомендаціями №К (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Відповідно до ст. 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор є державним службовцем, крім випадків, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

З огляду на викладене, зважаючи на розуміння "дискреційних повноважень", а також беручи до уваги національне законодавство, суд зазначає, що прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у такій реєстрації є дискреційними повноваженнями державного реєстратора.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення з відповідача коштів у сумі 120 (сто двадцять), 00 грн, які було сплачено за надання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який не формувався, оскільки 12.02.2015 Верховною Радою України прийнято Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу(дерегуляція), який набрав чинності 05.04.2015. Вказаним Законом внесено зміни до Закону № 1952-IV, відповідно до яких у разі відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень адміністративний збір не повертається, а плата за надання витягу з Державного реєстру прав не підлягає поверненню.

Повернення помилково або надміру сплачених коштів до державного та місцевих бюджетів врегульовано Порядком повернення коштів, помилково або надмірно зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із системного аналізу вище викладених норм та обставин суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 17, 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Марченка О.А. про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 25459737 від 21 жовтня 2015 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В.М. Данилишин