Справа № 826/1917/17
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-09-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/1917/17 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Руленка Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування наказу ГУ НП України в м. Києві від 13.01.2017 р. № 10 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми» в частині щодо накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади;

- поновлення позивача на посаді оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 липня 2017 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини цієї справи та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 03.07.2014 р. позивач перебував на службі в органах внутрішніх справ.

07.11.2015 р. позивач на підставі наказу ГУ НП у м. Києві № 63 о/с прийнятий на службу до Національної поліції України та в наступному призначений на посаду оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми ГУ НП у м. Києві.

У грудні 2015 року позивач пройшов атестування, за результатами якого визнаний таким, що відповідає займаній посаді.

30.12.2016 р. наказом ГУ НП у м. Києві № 1178 призначено службове розслідування за фактом неналежного виконання службових обов'язків працівниками управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми, зокрема Позивачем.

12.01.2017 р. за результатами службового розслідування ГУ НП у м. Києві складено висновок, яким встановлено низькі показники роботи позивача за 2016 рік, а саме, що ним у 2016 році не розкрито жодного кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 149, 301, 358 КК України, він не має в провадженні жодної оперативно-розшукової справи та оперативних джерел на зв'язку, та рекомендовано звільнити його із займаної посади за вчинення дисциплінарного проступку у вигляді неналежного здійснення оперативно-службової діяльності у сфері суспільної моралі.

13.01.2017 р. ГУ НП у м. Києві на підставі висновків службового розслідування прийнято наказ № 10 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми», яким, зокрема позивача, звільнено із займаної посади за вчинення дисциплінарного проступку у вигляду неналежного здійснення оперативно-службової діяльності у сфері суспільної моралі.

10.02.2017 р. ГУ НП у м. Києві на підставі зазначеного наказу від 13.01.2017 р. № 10 прийнято наказ № 121 о/с щодо призначення позивача на посаду оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Шевченківського районного управління поліції.

Позивач, вважаючи протиправним наказ про звільнення його із займаної посади, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наказ про звільнення позивача прийнятий відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства, заходи дисциплінарного впливу застосовані правомірно та співрозмірно, а також з того, що позивачем не оскаржено наказу про призначення службового розслідування та висновку, складеного за результатами його проведення, і наказу від 10.02.2017 р. № 121 про призначення його на іншу посаду, а також не подано доказів відмови в наданні йому висновку службового розслідування для ознайомлення.

Дослідивши обставини справи, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» від 22.02.2006 р. № 3460-IV (далі - Закон № 3460-IV), «Про Національну поліцію України» від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженою наказом МВС України від 12.03.2013 р. № 230, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 230).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 3 ч. 1, ч. 9 ст. 65 Закону № 580-VIII переміщення поліцейського здійснюється на посади, нижчі, ніж та, на якій він перебував, зокрема через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

При цьому, частиною 2 статті 19 Закону № 580-VIII визначено, що підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

На теперішній час для визначення сутностіь службової дисципліни, обов'язків поліцейських стосовно її дотримання, види дисциплінарних стягнень, порядок їх накладення застосуванню підлягає Закон України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ» від 22.02.2006 р. № 3460-IV.

Водночас, у ст. 1 зазначеного Закону № 3460-IV визначено, що службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 2 Закону № 3460-IV передбачено, що дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

У ст. 5 Закону № 3460-IV закріплено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Статтею 7 Закону № 3460-IV передбачено, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

У разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

Згідно зі ст.ст. 12, 14 Закону № 3460-IV на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

З метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

У свою чергу, підпунктом 6.2.1 пункту 6 Інструкції № 230 передбачено, що виконавець (голова, члени комісії) з метою забезпечення повного, всебічного і об'єктивного дослідження обставин подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, має право, зокрема викликати осіб РНС, стосовно яких проводиться службове розслідування, а також інших працівників ОВС, інших осіб (за їх згодою), які обізнані або мають відношення до обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування, й одержувати від них письмове пояснення, форма якого наведена в додатку до цієї Інструкції, або усні пояснення, а також документи, які стосуються службового розслідування;

Згідно з пп. 6.2.1 п. 6 Інструкції № 230 обов'язки виконавця (голови, членів комісії) є, зокрема дотримуватися вимог законодавства при проведенні службового розслідування, уживати необхідних заходів щодо недопущення порушення прав та законних інтересів учасників службового розслідування; після затвердження висновку службового розслідування за письмово оформленим бажанням особи РНС, стосовно якої проводилося службове розслідування, знайомити її із затвердженим висновком службового розслідування, а також з окремими матеріалами, зібраними в процесі його проведення в частині, яка її стосується, з дотриманням вимог законодавства; у разі відмови опитуваної особи надати пояснення в обов'язковому порядку документально засвідчити таку відмову складанням акта.

Факт відмови від надання пояснень відображається у висновку, що складається за результатами проведеного службового розслідування.

Відповідно до пп. 6.3 п. 6 Інструкції № 230 особа РНС, стосовно якої проводиться службове розслідування, зокрема має право брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування; висловлювати письмові зауваження щодо об'єктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи (осіб), яка (і) його проводить (ять); за письмовим рапортом ознайомлюватися з висновком службового розслідування, а також з матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується, крім випадків, визначених законодавством України.

Забороняється затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи РНС письмового пояснення або за відсутності акта про її відмову в наданні письмового пояснення. Небажання особи РНС, відносно якої проводиться службове розслідування, надавати пояснення не перешкоджає затвердженню висновку службового розслідування та накладенню дисциплінарного стягнення.

У ч. 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що правовою підставою для звільнення особи за порушення дисципліни є наявність в її діях (бездіяльності) складу дисциплінарного проступку, тобто невиконання чи неналежне виконання вимог Конституції і законів України та підзаконних нормативно-правових актів і Присяги.

При цьому, слід враховувати, що застосуванню заходу дисциплінарного випливу повинно передувати службове розслідування, проведене у чіткій послідовності з вимогами законодавства та з дотриманням процесуальних прав особи, щодо якої воно здійснювалося.

Таким чином, переглядаючи оскаржуване судове рішення у межах апеляційної скарги та усуваючи неповноту встановлення судом першої інстанції обставин справи, колегія суддів перевіряє наявність правових підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, зокрема факту вчинення ним дисциплінарного проступку, оцінює докази, якими підтверджуються або спростовуються такі обставини, у тому числі висновок службового розслідування, а також перевіряє дотримання відповідачем порядку його проведення.

Виходячи з цього, апеляційний суд встановив, що з 17.05.2016 р. позивач займав посаду оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми.

У висновку службового розслідування від 12.01.2017 р., який став підставою для звільнення позивача із вказаної посади, зазначено, що у 2016 році він не розкрив жодного кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 149, 301, 358, не мав у провадженні жодної ОРС та оперативних джерел на зв'язку, тобто показав низьку якість роботи. Саме такі обставини кваліфіковані відповідачем як дисциплінарний проступок /Т.1 а.с.53-74/.

Однак, така кваліфікація не відповідає визначенню дисциплінарного проступку, регламентованому статтею 2 Закону № 3460-IV, відповідно до якої єдиною правовою підставою для притягнення особи до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку є порушення службової дисципліни, а не якісні показники роботи.

Отже, у даному випадку відповідачем не доведено наявності у діях чи бездіяльності позивача складу дисциплінарного проступку, а тому накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення є безпідставним.

У контексті викладеного судова колегія також звертає увагу й на те, що при застосуванні вказаного виду стягнення, відповідачем всупереч ст. 14 Закону № 3460-IV та п. 6 Інструкції № 230 не встановлено наявності вини позивача у скоєнні порушення, мети та мотивів порушення, обставин, які впливають на ступінь і характер його відповідальності як ті, що її пом'якшують чи обтяжують, причин та умов, що сприяли скоєнню порушення, характер і розмір нанесених збитків.

Більш того, з матеріалів справи, зокрема з довідки про результати роботи оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми, ОСОБА_2 за 11 місяців 2016 року, вбачається, що ним виявлено/внесено до ЄРДР 20 кримінальних проваджень, зокрема 1 - за ст. 301 КК України, 14 - за ст. 302 КК України, 4 - за ст. 303 КК України, 1 - за ст. 187 КК України; повідомлено про підозру 10-ма особам, зокрема за ст.ст. 187, 301, 302, 303 КК України; направлено до суду 10 матеріалів за вказаними статтями; ОРС: перебуває на зв'язку - 3, залучено - 3, виключено - 3; проведено НС(Р)Д: №2 - 9, ВС - 2; надано завдань до УОС - 1; поставлено на облік «Антарес» - 11; кількість АІС ОП (оперативного призначення) - 15; кількість матеріалів на виконанні «К» - 9; кількість ініціативних рапортів - 5; кількість складених адміністративних протоколів - 25; прийнято участі в реалізації - 5, а також зазначено три конкретних досудових провадження, за якими проводяться супроводження /Т.1 а.с.21-22, 51-52/.

Отже, показники роботи позивача за 2016 рік, зазначені у висновку службового розслідування від 12.01.2017 р., є не повними та не об'єктивними, оскільки не відповідають реальним показникам його роботи за такий період та є значно нижчими.

При цьому, колегія суддів також звертає увагу й на те, що позивач займав посаду оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми, не впродовж усього 2016 року, а лише з 17.05.2016 р., що, безумовно, впливає на показники його роботи та, окрім іншого, також мало бути враховано відповідачем при складанні висновку щодо низьких показників роботи позивача.

Крім того, апеляційний суд встановив, що у матеріалах службового розслідування відсутні жодні докази, які б підтверджували, що позивачу в порядку ст. 14 Закону № 3460-IV та п. 6 Інструкції № 230 було запропоновано надати письмові пояснення та/або що він відмовився від їх надання.

Таким чином, відповідачем при проведенні службового розслідування не вжито достатніх та необхідних заходів щодо встановлення обставин, які є необхідними для притягнення особи для дисциплінарної відповідальності, не дотримано передбачених законом прав та інтересів позивача як особи, щодо якої воно проводилося, а висновок, складений за його результатами, не відповідає вимогам щодо повноти та об'єктивності і взагалі не підтверджує факту вчинення позивачем саме дисциплінарного проступку, за який його притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

Разом з тим, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що наказ ГУ НП України в м. Києві від 13.01.2017 р. № 10 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми» в частині щодо накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді, з якої його було звільнено.

Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 11 КАС України, колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, вважає, що для повного та всебічного захисту прав і законних інтересів позивача доцільним і необхідним є вийти за межі позовних вимог та скасувати наказ ГУ НП у м. Києві від 10.02.2017 р. № 121 о/с в частині щодо призначення позивача на посаду оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Шевченківського районного управління поліції.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Конституційного Суду України, викладену в рішенні від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, відповідно до якої правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Судова колегія також звертає увагу й на те, що відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи викладене, визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до п. 2, 8 Постанови КМУ від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

При цьому, слід враховувати, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, допомога по безробіттю тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Виходячи з наведених правових норм, колегія суддів встановила, що період вимушеного прогулу позивача, тобто з 14.01.2017 р. по 28.09.2017 р. включно, становить 176 дні, а середньоденний заробіток за останні два місяці перед звільненням: .416,23 грн. /Т.2 а.с.161/.

Таким чином, сума відшкодування середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу складає 176х416,23=73256,48 грн.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що в період з 10.02.2017 р. по теперішній час, тобто після звільнення з посади оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми, ГУ НП у м. Києві, позивач працював на посаді оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Шевченківського районного управління поліції, а отже, сума доходу, отримана позивачем у вказаний період, підлягає врахуванню при розрахунку розміру відшкодування за час вимушеного прогулу з 14.01.2017 р. по 28.09.2017 р. включно.

Отже, на виконання вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України та з метою повного і всебічного захисту порушених прав позивача та їх законної сатисфакції, колегія суддів вважає за необхідне, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 11 КАС України, вийти за межі позовних вимог, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2017 р. по 28.09.2017 р. включно у розмірі 73256,48 грн. з вирахуванням суми заробітку, отриманого позивачем під час роботи на посаді оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за період з 10.02.2017 р. по 28.09.2017 р. включно.

При цьому, апеляційний суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 10.04.2008 р. по справі «Вассерман проти Росії», відповідно до якої засіб юридичного захисту має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, відповідно до ст. 86 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно встановлено фактичні обставини справи та порушено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Відповідно до п. 1, 4 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 липня 2017 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню, а також суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати наказ ГУ НП у м. Києві від 10.02.2017 р. № 121 о/с «Щодо особового складу» в частині щодо призначення ОСОБА_2 на посаду оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві та стягнути на його користь середній заробіток за час виушеного прогулу, з урахуванням доходу, отриманого у відповідний період за роботу на іншій посаді.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 липня 2017 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на посаді - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в м. Києві від 13.01.2017 р. № 10 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми» в частині щодо накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із займаної посади.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в м. Києві від 10.02.2017 р. № 121 о/с «Щодо особового складу» в частині щодо призначення ОСОБА_2 на посаду оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Зобов'язати Головне управління Національної поліції в м. Києві поновити ОСОБА_2 на посаді оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері моралі управління боротьби зі злочинами, пов'язаними з торгівлею людьми Головного управління Національної поліції в м. Києві з 13.01.2017 р.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в м. Києві на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2017 р. по 28.09.2017 р. включно у розмірі 73256,48 грн. (сімдесят три тисячі двісті п'ятдесят шість гривень та сорок вісім копійок) з вирахуванням суми заробітку, отриманого позивачем під час роботи на посаді оперуповноваженого сектору розшуку злочинців і зниклих громадян відділу кримінальної поліції Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві за період з 10.02.2017 р. по 28.09.2017 р. включно.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 03.10.2017 р.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кобаль М.І.