Справа № 522/24074/16-а
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

28 вересня 2017 р. м.ОдесаСправа № 522/24074/16-а

Категорія: 5.5 Головуючий в 1 інстанції: Свячена Ю.Б.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді - доповідача -Косцової І.П.
суддів -Кравченка К.В.
Лук'янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Одеської міської ради на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2017 року по справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - першої Одеської державної нотаріальної контори, про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило зобов'язати Одеську міську раду протягом місяця після набрання постановою законної сили подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, яка залишилась після смерті ОСОБА_4, а саме: транспортний засіб MERCEDES-BENZ CL500, 1998 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_4 на праві власності належав вказаний вище автомобіль, однак після смерті вказаної особи його спадкоємці не подали заяв про прийняття спадщини, тому Одеська міська рада зобов'язана подати до суду заяву про визнання такої спадщини відумерлою.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2017 року позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням, Одеська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що даний спір розглянутий неповноважним судом, з порушенням правил предметної підсудності, адже справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім цього зазначив, що позивачем не наведено об'єктивних та обґрунтованих доводів щодо порушення Одеською міською радою прав, свобод та інтересів позивача, з урахуванням того,що останній має можливість самостійно виступати заявником про визнання спадщини відумерлою.

Сторони у справі в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були сповіщені про дату, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не сповістили, тому відповідно до ст.197 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи, 22 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір № 0DG0AE00000052.

В забезпечення виконання цього договору 22 листопада 2006 року між позивачем та позичальником було укладено договір застави рухомого майна, предметом якого був транспортний засіб MERCEDES-BENZ CL500, 1998 року випуску.

21 квітня 2015 року позичальник помер, проте станом на дату його смерті заборгованість за кредитним договором складала 81 920,59 доларів США.

16 листопада 2015 року Банком отримано інформацію, зі змісту якої йому стало відомо, що після смерті позичальника заяву про прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не подавав, а Одеською міською радою вказана спадщина відумерлою не визнавалась, що, на думку позивача, призводить до обмеження його прав на відшкодування матеріальної шкоди за рахунок вказаного майна.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки обов'язок щодо подання до суду заяви про визнання спадщини після смерті позичальника належить Одеській міській раді, позовні вимоги ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Однак судова колегія такий висновок суду першої інстанції вважає помилковим, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно із частиною 1 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За приписами пункту 7 ч.1 ст.3 КАС України термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою в публічно-правових відносинах, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд зобов'язати Одеську міську раду подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Враховуючи вказані законодавчі положення та обставини справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаний предмет спору не належить до публічного, оскільки має приватно-правовий характер, а відтак, не належить до юрисдикції адміністративних судів.

За таких обставин вимога позивача про зобов'язання Одеської міської ради подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку господарського судочинства.

Також слід зауважити, що згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Класична інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом у рішенні по справі "Сокуренко і Стригун проти України" та згідно п.24 цього рішення полягає у такому: "Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)".

Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст.203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями155 і 157 цього Кодексу.

На підставі аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що у випадку, що розглядається, спір за своєю сутністю не є публічно-правовим, а є приватноправовим, оскільки вимоги позивача не підпадають під дію ст.17 КАС України, а тому такий має розглядатися за правилами господарського судочинства, що є наслідком скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції в силу приписів ч.2 ст.157 КАС України роз'яснює позивачу, що даний спір належить вирішувати в порядку господарського судочинства.

Керуючись статтями 157, 195, 197, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 29 травня 2017 року по справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє

самостійних вимог - першої Одеської державної нотаріальної контори, про зобов'язання вчинити дії - скасувати, провадження у справі - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Суддя-доповідач: Косцова І.П.

Судді: Кравченко К.В.

Лук'янчук О.В.