Справа № 314/2128/17
Суддя: Кофанов А. В.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 314/2128/17
Провадження № 2-а/314/86/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Вільнянськ 03 жовтня 2017 року

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі: головуючий суддя Кофанов А.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Запорізького приміського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобов'язання до поновлення виплати пенсії,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Запорізького приміського об'єднаного управління ПФУ в Запорізькій області, в якому вимагає визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати йому з 22.02.2016 року пенсії за віком, та зобов'язати відповідача поновити виплату цієї пенсії.

Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, він з 2001 року був зареєстрований та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1; у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території місця його проживання, він був позбавлений можливості отримувати пенсію. У подальшому позивач зареєстрував своє місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2, та отримав довідку (без терміну дії) про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № НОМЕР_1 від 15.06.2015 року. На підставі цієї довідки відповідачем здійснювалася виплата пенсії; однак з лютого 2016 року виплату пенсії було припинено. На звернення позивача відповідач своїм листом № 16/Л-4 від 26.05.2017 року повідомив, що припинення виплати пенсії було здійснено в результаті отримання інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб про те, що позивач має статус "переселенець не зареєстрований". Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач й звернувся до суду із зазначеними вимогами.

Відповідач позов не визнав, надав суду заперечення на позов, в яких просить у задоволенні позову відмовити. При цьому відповідач послався на те, що на виконання Постанови КМУ № 637 від 05.11.2014 року "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" (зі змінами, внесеними Постановою КМУ № 365 від 08.06.2016 року "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам"), Постанови КМУ № 509 від 01.10.2014 року "Про облік внутрішньо переміщених осіб", призначення та поновлення виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, здійснюється після обміну інформацією з Єдиної інформаційної бази даних про взяття на облік осіб між органами соціального захисту населення та управлінням. Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" передбачені не лише права, а й певні обов'язки внутрішньо переміщених осіб, зокрема, повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання. У свою чергу, позивач не поінформував управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації про своє фактичне місце проживання. В результаті обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб виплату пенсії позивачу з лютого 2016 року припинено з причин "переселенець не зареєстрований".

Суд, дослідивши надані йому докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково.

Так, позивач ОСОБА_1 відповідно до довідки № НОМЕР_1 від 15.01.2015 року був взятий на облік, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції; у довідці зазначено фактичне місце проживання позивача м.Вільнянськ Запорізької області; при цьому він був взятий на облік відповідачем та отримував пенсію. Проте з лютого 2016 року виплата пенсії позивачу була припинена за результатами обміну інформації з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб причин непідтвердження місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Згідно ст.4 цього Закону, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Постановою КМУ № 637 від 05.11.2014 року "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою.

Згідно ч.1 ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством. Підстави для припинення виплати пенсії передбачені ч.1 ст.49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

З поданих доказів вбачається, що виплата пенсії припинена у зв'язку з непідтвердженням фактичного місця проживання, тобто з підстави, яка не передбачена Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Також, відповідно до ст.8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. норми Конституції України є нормами прямої дії. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.3 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно п.3.1 Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Згідно п.3.3 цього Рішення, виходячи із правової позиції, соціальної природи пенсій право громадянина не одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія в Україні чи за її межами.

Згідно ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року (п.51), право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Згідно п.54 вказаного рішення, наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, право позивача на отримання пенсії не може бути припинено у зв'язку із такою обставиною, як непідтвердження факту проживання або факту реєстрації за певною адресою, а тому доводи позивача є обґрунтованими.

Разом з цим, суд не може погодитися з вимогами позивача в тій частині, що виплату пенсії йому необхідно поновити з часу припинення її виплати, тобто з лютого 2016 року.

Так, обґрунтовуючи свій позов в цій частині, позивач послався на положення ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч.2 ст.46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Тобто, за змістом положень зазначеної статті, вона стосується випадків, коли пенсіонер не отримав вчасно вже нараховану пенсію, а не випадків, коли ця пенсія йому не нараховувалася з тих чи інших причин, у т.ч. з вини органу, який призначив пенсію.

Відповідно до чч.1, 2 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи ці положення закону, суд вважає, що строк захисту права позивача на отримання пенсії має бути обмежений 6-ма місяцями до дня подання позову. При цьому, оскільки позивач ґрунтував відсутність факту пропуску строку звернення до суду нормами матеріального права, а не нормами процесуального права, суд вважає, що у даному випадку ці вимоги підлягають розгляду по суті, а не залишенню без розгляду згідно положень ст.100 КАС України.

Позовна заява подана до суду 07.06.2017 року, тобто позов підлягає задоволенню в частині вимог, що стосуються періоду часу, починаючи з 07.12.2016 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 17, 18, 71, 158-163, 183-2, 256 КАС України,

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Запорізького приміського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобов'язання до поновлення виплати пенсії задовольнити частково.

Зобов'язати Запорізьке приміське об'єднане управління Пенсійного Фонду України в Запорізькій області поновити, починаючи з 07 грудня 2016 року, виплату ОСОБА_1 раніше призначеної йому пенсії за віком.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя А.В. Кофанов

03.10.2017

03.10.2017