Справа № 826/7609/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2017-10-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02 жовтня 2017 року 09:55 № 826/7609/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Шрамко Ю.Т., суддів Вєкуа Н.Г., Костенко Д.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України та Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України про визнання незаконними дій, скасування рішення, зобовязання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), з урахуванням уточнення позовних вимог, надійшов позов ОСОБА_1, (далі - позивач, ОСОБА_1.), до Державної міграційної служби України, (далі - відповідач-1, ДМС України), та Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, (далі - відповідач-2), про:

- визнання незаконними дій відповідача-1 по скасуванню посвідки на тимчасове проживання громадянина Грузії - позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- визнання незаконними дій відповідача-2 по забороні в'їзду громадянину Грузії - позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_1, на територію України;

- скасування рішення відповідача-1 від 31.03.2016 р. про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянина Грузії - позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1, (далі - оскаржуване рішення);

- поновлення строку посвідки на тимчасове проживання громадянина Грузії - позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржуване рішення є протиправним та порушує право позивача на невтручання у сімейне життя, право на постійне і безперервне спільне проживання разом з дружиною та дітьми, право на виховання дітей та спілкування з ними, суперечить приписам законодавства України щодо охорони прав дитини, нормам міжнародних договорів щодо охорони прав дитини.

Також представник позивача зазначав, що рішення (наказ) відповідача-1 від 31.03.2016 р. про скасування посвідки на тимчасове проживання громадянина Грузії - позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято з порушенням процедури та перевищенням повноважень, звертав увагу суду, що оскаржуване рішення містить посилання на притягнення позивача до відповідальності поза межами України та відбуванням покарання на території іншої держави у 2013 році, однак, норма ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», (далі - Закон), стосується тільки випадків кримінального характеру, які мали місце на території України, а не інших держав, позивач жодного разу не порушував правила перебування на території України. Перебування позивача на території України на час, коли була чинною посвідка, було законним, а тому дії щодо скасування посвідки та заборони позивачу в'їзду на територію України є протиправними.

Представник відповідачів позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки відповідачі діяли у порядку та у спосіб, визначений законодавством України, а оскаржуване рішення (наказ) прийнято на підставі мотивованого подання Департаменту карного розшуку України у відповідності з вимогами законодавства України, в силу чого, відсутні підстави для задоволення позову.

Присутні у судовому засіданні представники сторін заявили письмове клопотання про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

06.03.2014 р. Головним управлінням ДМС України у Автономній Республіці Крим, відповідно до ч. 13 ст. 4 Закону, у зв'язку із возз'єднанням сім'ї із громадянкою України, позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання серії ТР № НОМЕР_1 (термін дії до 06.09.2015 р.). На час документування вказаною посвідкою, позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, АР Крим, що зазначено у висновку від 30.03.2016 р. за результатами розгляду подання про скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання в Україні та не заперечувалось сторонами.

У подальшому строк дії вказаної посвідки продовжувався двічі: до 05.03.2016 р. - рішенням Головного управління ДМС у м. Києві за місцем звернення іноземця, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2014 р. № 289 «Про затвердження Порядку оформлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, громадянам, які проживають на тимчасово окупованій території України», та до 21.02.2017 р. - рішенням Управління ДМС у Київській області, у зв'язку із тим, що позивач зареєстрував 14.01.2016 р. своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2

18.03.2016 р. ДМС України було отримано подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 17.03.2016 р. № 14/01/12-2374 про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у якому зазначено, що дії позивача загрожують національній безпеці України, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб які проживають на території України. Також зазначено, що згідно наявних обліків Генерального секретаріату Інтерполу, відносно громадянина Грузії ОСОБА_1, (ОСОБА_1) ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина Грузії НОМЕР_2, виданий 19.11.2014 р., ініційовано публікації інформаційних повідомлень НЦБ Інтерполу в Грузії та Російській Федерації, (далі - РФ), як особи, що є лідером організованих злочинних угруповань та становить загрозу.

З урахуванням викладеного, на підставі висновку Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 30.03.2016 р. за результатами розгляду подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 17.03.2016 р. № 14/01/12-2374 про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ДМС України 31.03.2016 р. видано наказ № 52 «Про скасування посвідки на тимчасове проживання».

Наказом № 52 скасовано повністю рішення Головного управління ДМС у Автономній Республіці Крим від 06.03.2014 р. про документування посвідкою на тимчасове проживання в Україні громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 Також визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню, видану на підставі вказаного рішення посвідку на тимчасове проживання в Україні громадянина Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, термін дії якої продовжено до 21.02.2017 р.

Суд зазначає, що механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання, визначений Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 р. № 251, (далі - Порядок № 251 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Так, відповідно до абзацу 1 п. 19 Порядку № 251, посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав.

Як з'ясовано судом, посвідка на тимчасове проживання позивача та території України оформлена та видана Головним управлінням ДМС у Автономній Республіці Крим, а тому рішення про скасування такої довідки мало бути прийнято вказаним територіальним органом.

Разом з тим, як передбачено ч. 2 ст. 1, ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», 20.02.2014 р. є датою початку тимчасової окупації. Державні органи в Автономній Республіці Крим припинили виконання повноважень, покладених на них законодавством України.

Окупованою територією визначається: сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій, внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України.

Оформлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, громадянам, які проживають на тимчасово окупованій території, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 360, визначено, що Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Основними завданнями ДМС є:

1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів;

2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з підпунктом 8 пункту 4 вказаного Положення, ДМС відповідно до покладених на неї завдань, здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в'їзду в Україну в передбачених законодавством випадках.

Голова ДМС відповідно до підпунктів 18, 25 пункту 10 скасовує повністю або в окремій частині акти територіальних органів ДМС, підписує накази.

Отже, як вбачається з викладеного, прийняття оскаржуваного рішення (наказу) про скасування посвідки на тимчасове проживання віднесено до компетенції ДМС України.

Стосовно підстав для скасування посвідки на тимчасове проживання позивача на території України, суд зазначає наступне.

Як вже зазначено вище судом, наказ № 52 видано на підставі пп. 4 п. 19 Порядку № 251, з метою забезпечення належного виконання покладених на ДМС України завдань, з урахуванням висновку Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 30.03.2016 р.

Такий висновок, у свою чергу, зроблено за результатами розгляду подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 17.03.2016 р. № 14/01/12-2374 про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянину Грузії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1

Положенням п. 19 Порядку № 251, а саме пп. 4 передбачено, що посвідка на тимчасове проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі: коли дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Зі змісту подання Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 17.03.2016 р. № 14/01/12-2374, копія якого міститься у матеріалах справи, вбачається, що вказаним Департаментом зроблено висновок про те, що дії позивача загрожують національній безпеці України, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, у зв'язку з чим зазначено про доцільність прийняття рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання позивача на території України.

Так, у вказаному поданні мова йде про те, що згідно наявних обліків Генерального секретаріату Інтерполу, відносно громадянина Грузії ОСОБА_1, (ОСОБА_1) ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина Грузії НОМЕР_2, виданий 19.11.2014 р., ініційовано публікації інформаційних повідомлень НЦБ Інтерполу в Грузії та РФ, як щодо особи, що є лідером організованих злочинних угруповань та становить загрозу.

Окрім того, наявна інформація про притягнення позивача до відповідальності за скоєння тяжких злочинів на території Грузії та РФ:

- 03.01.2005 р. Верховний суд РФ засудив ОСОБА_1 до 9-ти р. позбавлення волі з відбуванням покарання в колонії суворого режиму за скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст. 162 КК РФ (розбій, вчинений з незаконним проникненням у житло, приміщення чи інше сховище або у великому розмірі). Початок терміну: 05.11.2002 р., закінчення терміну: 02.11.2011 р.;

- 29.09. 2010 р. Верхньоуральський міський суд РФ засудив ОСОБА_1 на 2-а р. позбавлення волі з відбуванням покарання в колонії суворого режиму за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 321 КК РФ (дезорганізація діяльності установ, що забезпечують ізоляцію від суспільства, вчинена щодо співробітника місця позбавлення волі або місця утримання під вартою у зв'язку із здійсненням ним службової діяльності, або його близьких). Початок терміну: 29.09.2010 р., закінчення терміну: 28.09.2012 р.;

- 07.11.2012 р. Рузаєвський районний суд Республіки Мордовія виніс постанову про скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого 18.8 КпАП РФ (порушення іноземним громадянином або особою без громадянства правил в'їзду в РФ або режиму перебування (проживання) в РФ);

- 27.12.2012 року затриманий в Республіці Грузії, де був притягнутий до кримінальної відповідальності за належність до лідерів організованих злочинних угрупувань з кримінальним статусом «злодій в законі». Початок терміну: 27.12.2012 р., закінчення терміну: 18.01.2014 року;

- 26.07.2014 року затриманий за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого 18.8 КпАП РФ (порушення іноземним громадянином або особою без громадянства правил в'їзду в РФ або режиму перебування (проживання) в РФ) в Автономній Республіці Крим, м. Ялта, вул. Дражинського, 50, готель «Інтурист» у ході зустрічі з лідерами злочинних угрупувань, які діють на території РФ.

Як повідомлено Департаментом карного розшуку Національної поліції України, суспільна небезпечність перебування ОСОБА_1 на території України полягає у встановленні контролю за протиправною діяльністю організованих злочинних угруповань, які вчиняють тяжкі та особливо тяжкі злочини. ОСОБА_1 зберігає і розвиває злочинні традиції, ідеї, погляди з метою залучення до злочинної діяльності молоді. Намагається контролювати лідерів організованих злочинних угрупувань, які діють на території одного (декількох) регіонів та збільшувати масштаби їх злочинної діяльності. Координує і узгоджує свої дії з лідерами криміногенного середовища так званими «злодіями в законі». Впливає на криміногенні процеси у злочинному середовищі регіону.

З приводу доводів, зазначених у позові на обґрунтування позовних вимог, про те, позивач на території України до відповідальності не притягався, а тому відсутні підстави для скасування виданої йому посвідки на тимчасове проживання на території України, суд зазначає наступне. Факт не притягнення позивача до кримінальної відповідальності на території України відповідачами не заперечувався, при цьому, при наданні оцінки спірним правовідносинам суттєвим є те, що наявна інформація про притягнення позивача до відповідальності на території інших країн. Суть правопорушень (злочинів), за допущення (вчинення) яких позивача і було притягнуто до відповідальності, дійсно свідчить про наявність загрози з боку позивача національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Крім того, судом враховано, що позивачем не заперечувалося та не спростовувалося те, що раніше його дійсно було притягнуто до відповідальності на території інших держав.

Також суд звертає увагу, що 23.07.2014 року Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України прийнято рішення про заборону в'їзду в Україну, яким заборонено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в'їзду в Україну строком на 5 (п'ять) років. Таке рішення прийнято з підстав, про які зазначено у поданні Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 17.03.2016 р. № 14/01/12-2374. Зокрема, як зазначено у рішенні, ОСОБА_1, раніше судимий, відноситься до категорії осіб «злодій в законі», кримінальне прізвисько «Каха Тбіліський», має значний авторитет у кримінальному середовищі та може суттєво впливати на криміногенну ситуацію в Україні. 16.04.2014 р. ОСОБА_1 було затримано в м. Києві працівниками міліції за порушення правил перебування на території України, у зв'язку з чим в подальшому його було видворено з території України у примусовому порядку.

Рішення про заборону в'їзду в Україну, як встановлено судом, прийнято на підставі інформації, викладеної у рапорті начальника відділу Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю МВС України, датованого 23.06.2014 р., зокрема про те, що перебування ОСОБА_1 на території України може призвести до загострення криміногенної обстановки та її дестабілізації, а також суперечити інтересам охорони громадського порядку або загрожувати правам та законним інтересам громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Суд звертає увагу на п. 18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 р. № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», у якому зазначено, що при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене ст. 13 та ч. 2 ст. 26 Закону. При цьому, необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

Суд наголошує, що ст. 13 Закону чітко визначено, що в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку.

Щодо доводів представника позивача, що оскаржуване рішення порушує право позивача на невтручання у сімейне життя, право на постійне і безперервне спільне проживання разом з дружиною та дітьми, право на виховання дітей та спілкування з ними, суперечить приписам законодавства України щодо охорони прав дитини, нормам міжнародних договорів щодо охорони прав дитини, то судом не встановлено порушення відповідачами вказаних прав позивача чи вимог законодавства України щодо охорони прав дитини, норм міжнародних договорів щодо охорони прав дитини при вчиненні оскаржуваних дій та при прийнятті оскаржуваного рішення.

Також судом не встановлено порушення відповідачем - 1 процедури прийняття оскаржуваного рішення (наказу).

Таким чином, підсумовуючи все вищевикладене у сукупності та зважаючи на те, що інформація, яка міститься у долучених до матеріалів справи документах, є для відповідачів достатньою підставою вважати, що перебування позивача на території України загрожує національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні і, як наслідок, обґрунтованою підставою для вчинення оскаржуваних позивачем дій та рішенння, суд приходить до висновку про відсутність у оскаржуваних діях та рішеннях відповідачів (стосовно позивача) ознак протиправності, а тому заявлені позивачем вимоги, зокрема і вимога про поновлення строку посвідки на тимчасове проживання громадянина Грузії - позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1, є такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що відповідачами доведено правомірність їх дій при прийнятті оскаржуваних рішень, законність та обґрунтованість прийняття оскаржуваного рішення, відтак, позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України та Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України про визнання незаконними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Приймаючи до уваги викладене у сукупності , керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1.

Відповідно до ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Ю.Т. Шрамко

Судді Н.Г. Вєкуа

Д.А. Костенко