Справа № 805/1667/17-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кошкош О.О.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року справа №805/1667/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання - Святодух О.Б., представника позивача - Літвіненка О.В., представника відповідачів - Сенникова А.А., діючих за довіреностями, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Мар'їнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області, Головного управління ДФС у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі № 805/1667/17-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма « Світанок» до Мар'їнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області, Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

13 квітня 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма « Світанок» звернулось до суду з позовом до Мар'їнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області та Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 02 лютого 2017 року № про сплату позивачем суми грошового зобов'язання у розмірі 445 774,00 грн., прийнятого на підставі Акту перевірки від 10 січня 2017 року № 1/05-38-1530/30835414 (а.с. 4-15).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі адміністративний позов задоволено. Визнанно протиправним та скасувано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 02 лютого 2017 року № (а.с. 190-192).

Не погодившись з судовим рішенням, Мар'їнська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Донецькій області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі № 805/1667/17-а та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме п. 44.6, ст. 44, ст. 198, 201 Податкового кодексу України, положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, не враховані вимоги Наказу Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 «Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні».

Апелянтом зазначено, що первинні документи оформлені не у відповідності до вимог чинного законодавства, що не дає можливості відображати їх в бухгалтерському обліку.

Позивач до перевірки не надано документи, підтверджуючи якість придбаного товару, паспорти якості, сертифікати відповідності, журнал реєстрації довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, видаткова накладна та товарно-транспортна накладна мають відсутність обов'язкових реквізитів та дефектність первинних документів.

Крім того, апелянтом зазначено, що реальність господарських операцій позивача з його контрагентом є сумнівна, у підприємств-контрагентів не було підстав для податкового обліку спірних операцій (а.с. 204-206).

Крім того, Головне управління ДФС у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі № 805/1667/17-а та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яка обґрунтована аналогічно апеляційній скарзі Мар'їнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області (а.с. 197-199).

Представник відповідачів надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд їх задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні аналогічні викладеним в запереченнях на апеляційну скаргу, які надав до канцелярії суду 27 вересня 2017 року, просив суд залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Світанок» (), є юридичною особою, місцезнаходження: 85610, Донецька обл., Мар'їнський район, село Новоселидівка, вул. Миру, буд. 1 "Б".

Наказом Мар'їнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області від 15 грудня 2016 року № 311 вирішено провести документальну позапланову невиїзну перевірку Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Світанок» у період з 26 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року (а.с. 16).

На підставі вищевказаного наказу положень Податкового кодексу України 26 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року посадовими особами Мар'їнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області проведено документальну позапланову невиїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Світанок» щодо документального підтвердження господарських відносин їх реальності та повноти відображення в обліку із платником податків ТОВ «ХІМРЕАКТИВ СТАНДАРТ» () за період з 01 березня 2015 року по 31 березня 2015 року, про що складено акт від 10 січня 2017 року № 1/05-38-1530/30835414 (а.с. 18-41).

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період березень 2015 року на суму 356 618,53 грн. (а.с. 40).

Позивачем, для захисту своїх прав, використано право на позасудове врегулювання спірних правовідносин шляхом надання заперечень на Акт документальної позапланової невиїзної перевірки (а.с. 43-51), за результатами якого Мар`їнською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Донецькій області прийнято рішення про відповідність вказаного акту перевірки та його висновків вимогам чинних нормативно-правових актів (а.с. 52-53).

02 лютого 2017 року податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 356 619,00 грн. та накладено фінансові санкції у вигляді штрафу у розмірі 89 155,00 грн. (а. с. 54).

Позивачем, для захисту своїх прав, використано право на позасудове врегулювання спірних правовідносин шляхом адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення форми «Р» № від 02 лютого 2017 року до Головного управління ДФС у Донецькій області, за результатами розгляду скарга товариства повернута заявнику (а.с. 56).

Спірним питанням у справі є правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено право позивача та правильність формування ним податкового кредиту за спірний період та спростовано посилання відповідачів на відсутність реальності господарських операції з контрагентом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до п.198.3. ст.198 ПК України (в редакції на час спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами

Відповідно до положень п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 ПК України, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Дата збільшення податкових зобов'язань та податкового кредиту платників податку, що здійснюють постачання/отримання товарів/послуг у межах договорів комісії (консигнації), поруки, доручення, довірчого управління, інших цивільно-правових договорів та без права власності на такі товари/послуги, визначається за правилами, встановленими статтями 187 і 198цього Кодексу.

Відповідно до положень п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

При цьому,право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

В п. 201.1 ст. 201 ПК України (діючого на час виникнення спірних правовідносин), платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів:а) у паперовому вигляді;б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно п. 201.8 статті 201 ПК України, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Щодо доводів апелянта щодо нереальності господарських операцій,суд апеляційної інстанції не погоджується з ними та вважає доведеним позивачем факт проведення господарських операцій в межах господарської діяльності, виходячи з наступного.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 12 березня 2015 року між позивачем та постачальником ТОВ "Хімреактив стандарт" укладено договір поставки №86/02/15 предметом якого є передача у власність карбамидо-аміачну суміш (КАС-32) згідно заявок (а.с. 155-158).

На виконання умов договорів складена заявка на придбання товару від 12 березня 2015 на суму 1 454 400,00 грн., у т.ч. ПДВ 242 400,00 грн. (а.с. 57, 159).

Фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю ТОВ "Хімреактив стандарт", підтверджується наступним.

Видатковими накладними: №36 від 13 березня 2015 року на загальну суму 480 012,60 грн., у т.ч. ПДВ - 80 002,10 грн. (а.с. 58); № 37 від 13 березня 2015 року на загальну суму 482 618,40 грн., у т.ч. ПДВ 80 436,40 грн. (а.с. 59); № 38 від 16 березня 2015 року на загальну суму 482 800,20 грн., у т.ч. ПДВ - 80 466,70грн. (а.с. 60); № 60 від 07 квітня 2015 року на загальну суму 694 400,00 грн., у т.ч. ПДВ - 115 733,33 грн. (а.с. 67).

Для формування податкового кредиту за вищевказаними операціями виписано позивачу податкові накладні: № 5 від 12 березня 2015 року на суму 160 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 26 666,67 грн. (а.с. 160); № 11 від 13 березня 2015 року на суму 802 631,00 грн., в т.ч. ПДВ 133 771,83 грн. (а.с. 161); № 12 від 16 березня 2015 року на суму 482 800,20 грн., в т.ч. ПДВ 80 466,70 грн. (а.с. 162); № 18 від 31 березня 2015 року на суму 694 400,00 грн., в т.ч. ПДВ 115 733,33 грн. (а.с. 163).

Факт апостачання товару підтверджується товарно-транспортними накладними: № 13032015 від 13 березня 2015 року (а.с. 61-62), № 16032015 від 16 березня 2015 року (а.с. 63)

Крім того, в матеріалах справи наявні паспорти (а.с. 64), сертифікати якості (а.с. 65-66).

Подальше використання придбаного товару (карбамидо-аміачної суміші) підтверджується накладною по відправці його покупцю (а.с. 68), актами про використання мінеральних, органічних і бактеріальних добрив та засобів хімічного захисту рослини (а.с. 69, 70, 83-90), дорожніми листами трактора (а.с. 71-75), накладними внутрігосподарського призначення (а.с. 76-82), договором про надання автотранспортних послуг крану (для розвантаження) (а.с. 102) та актом прийому передачі авто послуг крану (а.с. 103).

При цьому в матеріалах справи наявні довідки про наявність у позивача земельних ділянок на яких він міг використовувати карбамидо-аміачну суміш, як добриво (а.с. 91-92).

17 квітня 2015 року позивачем до контролюючого органу подана податкова декларація з податку на додану вартість за березень 2015 року. З розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів вбачається включення вказаних сум до податкового кредиту (а.с. 164-170).

Оплата за придбаний товар проводилась в безготівковій формі, що підтверджується банківськими виписками та платіжними дорученнями (а.с. 178-189).

З матеріалів справи вбачається, що наявні договори та складені на їх виконання первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, в тому числі і податкові накладні, які є належними доказами правомірності формування позивачем податкового кредиту по господарським операціям з його контрагентом, якого крім того, було зареєстровано(на час здійснення господарських операцій) як юридичну особу та на момент проведення фінансово-господарських операцій був платником податків, а тому мав право здійснювати господарську діяльність шляхом укладення договорів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п. 1.2, 2.1, 2.2, 2.15 Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи). Первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув'язка окремих показників.

Таким чином, позивачем надані усі необхідні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують його право на формування податкового кредиту.

Суд зазначає, що транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, тому посилання апелянта не повне заповнення реквізитів в товарно-транспортних накладних та не надання до перевірки доказів оплати транспортних послуг на увагу суду апеляційної інстанції не заслуговують, оскільки відповідно до умов договорів товар міг доставлятися самовивозом або продавцем особисто.

Суд зазначає, що в діях позивача як платника податку не вбачається порушень діючого законодавства, а господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, що підтверджується наявністю належним чином оформлених документів.

Також, належно допустимих доказів того, що угоди носять ознаки нікчемності, апелянт не зазначив.

Суд вважає, що укладений між позивачем та контрагентом договір на момент розгляду справи є чинним, оскільки в судовому порядку недійсними не визнавалися.

Видані позивачу належно оформлені податкові накладні зареєстрованим платником податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій, факт здійснення яких ніхто не спростував, не давали відповідачу підстав для висновку про заниження податку на додану вартість при формування податкового кредиту .

Таким чином, з урахуванням наданих позивачем доказів суд вважає, що обставини щодо фактичності здійснення господарських операцій, на які платник податку посилається як на підставу формування податкового кредиту, у судовому засіданні доведені повністю, у зв'язку з чим суд не приймає до уваги доводи відповідача про нікчемність правочинів .

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно зі ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Апелянтом не було доведено, що сторони, укладаючи господарські зобов'язання, мали умисел на укладення угод з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Аналіз вищевикладених положень законодавства свідчить, що на момент формування позивачем податкового кредиту до складу податкового кредиту мали відноситись суми податку на додану вартість, сплачені в ціні товару (робіт, послуг) при їх придбанні, якщо платник податку мав підстави включити витрати на придбання товару до складу валових витрат. Документом, що посвідчував право на отримання податкового кредиту, вважалась податкова накладна, яка підтверджувала сплату податку на додану вартість.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сплачених сум податку на додану вартість до податкового кредиту та відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо формування податкового кредиту, має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та виконав законодавчі умови отримання такого відшкодування.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що органом державної податкової служби, як суб'єктом владних повноважень не доведено, що зазначений вище правочини є таким, що не відповідають моральним засадам суспільства, порушують публічний порядок, спрямовані на не реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, договір постачання товару та надання послуг в судовому порядку не визнавалися незаконними, недійсними або не чинними.

Крім того, чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів, транспортних засобів та іншого устаткування, або спеціальних дозволів у останніх.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами (або контрагентами по ланцюгу постачання) своїх зобов'язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

У випадку, коли платник податку виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту, оскільки податкове законодавство не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів, так само відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу,тощо.

У разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи. Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми витрат до валових витрат та суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в діях позивача як платника податку не вбачається порушень діючого законодавства, а господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, що підтверджується наявністю належним чином оформлених документів.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України в своїй постанові від 31 січня 2011 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "ВІК" до Державної податкової інспекції у м. Херсоні про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень .

Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, рішення касаційного суду узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії"" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Суд зазначає, що висновки про відсутність реального характеру правочинів податковий орган ґрунтує тільки на аналізі даних контрагента (та його контрагентів по ланцюгу постачання). Суд також зазначає, що акти чи податкові інформації не є тим самим, що і результати проведеної зустрічної звірки, які є джерелом отримання податкової інформації, що статтею 83 Податкового кодексу України визначене в якості підстави для висновків під час проведення перевірок. Сама по собі неможливість реалізації контролюючими органами визначеної законодавством компетенції щодо проведення зустрічних звірок чи перевірок не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства платником податків. Суд також зазначає, що податковими органами взагалі не перевірялися первинні документи контрагентів позивача, внаслідок чого є безпідставним висновок щодо відсутності реальності господарських операцій.

Щодо посилань податкового органу на відсутність товарно-транспортних накладних, або у наявних не вказані відповідні реквізити суд зазначає, що обов'язковість заповнення товарно-транспортної накладної та/або подорожнього листа обумовлена не положеннями Податкового кодексу України, а нормами ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05 квітня 2001 року №2344-ІІІ.

Не повне заповнення реквізитів товарно-транспортних накладних, не може бути підставою для висновку про відсутність факту надання контрагентом послуги з перевезення товару та відсутності факту переходу права власності на товари, дані документи ніяким чином не впливають на формування платником податку податкового кредиту відповідно до норм Податкового кодексу України, та не свідчать про відсутність реального характеру господарських операцій. Жодні норми законодавства не пов'язують настання таких наслідків із відсутністю умов для здійснення господарської діяльності

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання податкового органу на те, що податкова інформація, якою скористався податкових орган при формуванні висновків проведеної перевірки, ґрунтуються на даних інформаційних податкових баз (довідок зустрічних перевірок), з огляду на наступне.

Інформаційні бази даних податкового органу не мають статусу офіційних і можуть містити помилки, які впливають на правовий статус платника податку. Бази даних ДПІ не є належними доказами у справі, чинним законодавством також не передбачена належність таких баз до засобів доказування.

Крім того, такі дані не є також належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо платника податків - позивача, та доказом несплати ним податку, якщо спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог податкового кодексу, оскільки суд першої інстанції при розгляді справи не є учасником податкових правовідносин, а тому не може порушувати вимоги податкового кодексу

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо неправомірність прийняття спірних повідомлень-рішень, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1 ст. 72 кодексу адміністративного судочинства України обставини,, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційні скарги Мар'їнської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області, Головного управління ДФС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 08 червня 2017 року у справі № 805/1667/17-а - залишити без змін.

Вступну та резолютивну частини ухвали прийнято в нарадчій кімнаті та проголошено в судовому засіданні 27 вересня 2017 року.

Повний текст ухвали виготовлено 02 жовтня 2017 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Судді Т.Г.Арабей

І.В.Геращенко

Г.М. Міронова