Справа № 806/2877/16
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Липа В.А.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"03" жовтня 2017 р. Справа № 806/2877/16

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шидловського В.Б.

суддів: Мацького Є.М.

ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Гунько Л.В.,

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "24" квітня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

22 грудня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15.03.2016 року по 23.01.2017 року в сумі 36 056,88 грн.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 березня 2016 року по 23 січня 2017 року в сумі 36056,88 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області на користь ОСОБА_3 1418,95 грн. судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою ОСОБА_5 об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Житомирській області звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність та обгрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що судовим рішенням у справі № 806/356/16, яке набрало законної сили, встановлено, що в день звільнення з роботи ОСОБА_6 не було виплачено усі суми, що належать йому до сплати від ОСОБА_5 ОДПІ.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 року у справі № 806/356/16 адміністративний позов ОСОБА_6 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на користь ОСОБА_6 недонараховані та невиплачені при звільненні посадовий оклад у сумі 124 грн. 92 коп., надбавку за спеціальне звання у сумі 64 грн. 39 коп., винагороду за вислугу років у сумі 4 670 грн. 27 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 11 вересня 2015 року до 14 березня 2016 року у розмірі 21 367 грн. 04 коп.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2016 року постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 р. було скасовано в частині задоволення позовних вимог про стягнення недонарахованого та невиплаченого при звільненні посадового окладу в розмірі 115 грн. 83 коп. (березень 2003 року, травень 2009 року, квітень 2010 року) та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову в названій частині. В іншій частині судове рішення залишено без змін.

В силу приписів ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, вищевказане судове рішення набрало законної сили.

Частиною 5 статті 124 Конституції України проголошено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що обставини щодо належності позивачу на день звільнення заробітної плати в сумі 26 110,79 грн. та допущення відповідачем порушення строку розрахунку з позивачем при звільненні доведенню під час розгляду даної справи не підлягають.

Судом установлено, що заробітна плата в розмірі 26 110,79 грн. перерахована відповідачем на рахунок ОСОБА_6 02.12.2016 року, крім того, 23 січня 2017 року ОСОБА_5 об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Житомирській області проведено добровільне донарахування та виплату позивачу на його картковий рахунок заробітної плати в сумі 632,21 грн.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем ОСОБА_5 об'єднаною державною податковою інспекцію Головного управління ДФС у Житомирській області проведено 23.01.2017.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач має право на компенсацію за затримку роботодавцем виплати належних йому коштів у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

ОСОБА_6 у період з 20 листопада 2002 р. по 10 вересня 2015 р. працював на різних посадах в податковій інспекції.

10 вересня 2015 року позивач звільнився з посади завідувача сектору ІТ та обліку платників податків у зв'язку із змінами істотних умов праці відповідно п.6 ст.36 КЗпП України.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час звільнення позивача, далі - КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Окрім іншого, у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Колегія суддів вважає помилковим та не приймає до уваги твердження апелянта, що положення статті 117 КЗпП до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки фактично оскаржується несвоєчасне виконання судового рішення.

Зазначена правова позиція була висвітлена Верховним Судом України в постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15). Так, зокрема у даній постанову зазначено, що ..суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що положення статті 117 КЗпП до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки фактично оскаржується несвоєчасне виконання судового рішення. Крім того, у своїй ухвалі апеляційний суд указав, що за правилами статті 1 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 606-XIV) під виконанням судового рішення розуміється завершальна стадія судового провадження, в межах якої в примусовому порядку виконується рішення суду. Контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється, зокрема, і через розгляд адміністративними судами адміністративних позовів стосовно рішень, дій і бездіяльності державної виконавчої служби, що ініціюється учасниками виконавчого провадження шляхом звернення до адміністративного суду з окремим позовом.

Верховний Суд України не погодився з такою правовою позицією судів першої та апеляційної інстанції та зазначив, зо згідно із частиною першою статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Виходячи з викладеного, не можна визнати правильним застосування судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій у справі, яка переглядається, статті 117 КЗпП.

У відповідності до ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Беручи до уваги викладене, а також те, що судовим рішенням у справі № 806/356/16 на користь позивача стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 11 вересня 2015 року по 14 березня 2016 року, суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 15 березня 2016 року до 23 січня 2017 року.

Такий висновок відповідає змісту постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", зокрема п. 20 цієї постанови, яким визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Обчислення середнього заробітку у даному випадку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (зі змінами та доповненнями).

Судом першої інстанції встановлено, що період затримки з 15 березня 2016 року до 23 січня 2017 року складає 216 робочих днів.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_6 на день звільнення становила 166,93 грн., про що свідчить довідка ОСОБА_5 ОДПІ ГУ ДФС у Житомирській області від 16.09.2015 № 908/06-16-05-10.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати позивачу належних коштів за період з 15 березня 2016 року до 23 січня 2017, який необхідно стягнути на його користь, становить 36056,88 грн. (216 робочих днів * 166,93 грн).

Разом із тим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Із довідки ОСОБА_5 ОДПІ № 36/10-06-16-05-10 від 02.10.2017 року слідує, що позивачу нараховано та виплачено складових заробітної плати в сумі 142 155, 30 грн., за рішенням суду, яке набрало законної сили 21.1.2016, ОСОБА_6 донараховано та виплачено 4 743,75 грн.

Частка складових заробітної плати визначена судом, як недоплачена, складає 3,3 відсотка від суми виплачених роботодавцем коштів, тому враховуючи неістотність цієї суми відносно розміру її заробітку, колегія суддів вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування позивачу заробітку за час затримки розрахунку.

Відтак, з врахуванням принципу справедливості та співмірності на користь позивача підлягають стягненню кошти в сумі 1189,88 грн. (3,3 % від суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку 36 056,88 грн.).

З огляду на вищенаведене, постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, шляхом зменшення розміру середнього заробітку з 36 056,88 грн. до 1189,88 грн. В решті постанова підлягає залишенню без змін.

Щодо вимоги представника позивача про компенсацію витрат, пов'язаних з розглядом справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В заяві від 24.04.17 представник позивача просив стягнути з ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області на його користь 1792,41 грн., понесених витрат, що пов'язані із прибуттям 16.01.2017р., 25.01.2017р., 05.04.2017 р. та 24.04.2017 р. до Житомирського окружного адміністративного суду та 28.02.2017 року до Житомирського апеляційного адміністративного суду для участі в судових засіданнях у адміністративній справі № 806/2877/16, з яких: 816,84 грн. - компенсація за відрив від звичайних занять та 975,57 грн. - компенсація витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту.

Згідно зі ч.ч.2, 3 ст.91 Кодексу адміністративного судочинства України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 додатку "Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ" до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави" визначено, що граничний розмір компенсації в адміністративних справах за відрив від звичайних занять стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, її представникові у зв'язку з явкою до суду обчислюється пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати особи і не може перевищувати її розмір, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять.

У відповідності до пункту 5 вказаного додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави", витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

За змістом додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів в Україні становлять 30 гривень.

Підпунктом 1 пункту 7 згаданої Постанови установлено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня установлено на рівні 3200 гривень.

У відповідності до листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік" (додаток "Розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік, розрахованої за календарем п'ятиденного робочого тижня з двома вихідними днями в суботу та неділю при однаковій тривалості часу роботи за день впродовж робочого тижня та зменшенням тривалості роботи напередодні святкових та неробочих днів - від журналу "Кадровик-01"), січень 2017 року має 20 робочих днів, квітень 2017 року має 19 робочих днів.

Судом з'ясовано, що представник позивача приймав участь у судовому засіданні в Житомирському окружному адміністративному суді 16.01.2017 р., 25.01.2017 р., 05.04.2017 р. та 24.04.2017 р. Через віддаленість свого місця проживання від м.Житомира (140 км) позивач для прибуття до суду, на розгляд справи та повернення додому, втрачає 3 години, в кожному напрямку.

Факт сплати ОСОБА_3 вартості проїзду з м.Овруча (місця проживання представника позивача) до м.Житомира (місцезнаходження суду) рейсовим автобусом "Овруч - Житомир" у сумі 91,73 грн. підтверджується оригіналами квитків, які приєднано до матеріалів справи.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач має право на компенсацію за відрив від звичайних занять, яка становить 320 грн. за січень 2017 р. (3200 грн. (мінімальна заробітна плата) : 20 (робочі дні у січні) х 2 (кількість днів явки у судові засідання в січні)), 336,84 грн. за квітень 2017 р.(3200 грн. (мінімальна заробітна плата) : 19 (робочі дні у квітні) х 2 (кількість днів явки у судові засідання в квітні)) і компенсацію витрат, повязаних з переїздом до іншого населеного пункту в розмірі вартості квитка разом із виплатою добових за 1 день у розмірі 30 грн.

У відповідності до частини 1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За наведених обставин, судові витрати ОСОБА_3 пов'язані із розглядом даної справи в Житомирському окружному адміністративному суді в загальній сумі 1418,95 грн., у тому числі: 656,84 грн. компенсації за відрив від звичайних занять; 762,11 грн. компенсації витрат, повязаних з переїздом до іншого населеного пункту (30 грн. (добові)*4) + (91,73 грн.( вартість квитка)*7)), слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області.

З аналогічних підстав колегія суддів присуджує на користь позивача судові витрати понесені ним при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області задовольнити частково.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "24" квітня 2017 р. змінити в частині суми яка підлягає до стягнення та викласти в новій редакції.

Стягнути з ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 березня 2016 року по 23 січня 2017 року в сумі 1189 (одна тисяча сто вісімдесят дев'ять) грн. 88 коп.

В решті постанову суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області на користь ОСОБА_3 1379 (одна тисяча триста сімдесят дев'ять) грн. 25 коп. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.Б. Шидловський

судді: Є.М. Мацький

ОСОБА_2

Повний текст cудового рішення виготовлено "03" жовтня 2017 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: ОСОБА_6 АДРЕСА_1,11100

3- відповідачу: ОСОБА_5 об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Житомирській області вул.Героїв Майдану,1/20,м.Овруч,Овруцький район, Житомирська область,11102

4-представник позивача ОСОБА_3 АДРЕСА_2,11101,

5-вул.І.Франка,22,кв.4,,м.Овруч,Житомирська обл.,11101 - ,