Справа № 155/162/17
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2017 рокуЛьвів№ 876/9141/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Мікули О.І., Курильця А.Р.

з участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Горохівського районного суду Волинської області від 11 липня 2017 року у справі № 155/162/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Локачинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

02.02.2017р. позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просить визнати протиправною відмову Локачинського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області від 25.01.2017 року №15/С-01 в перерахунку пенсії, згідно поданої заяви від 20.01.2017 року; зобовязати пенсійний орган здійснити перерахунок та виплату пенсії у в повному обємі, посилаючись на те, що Рішенням Конституційного суду України від 20 грудня 2016 року № 7- рп/2016 надано правову оцінку положенням Закону, яким встановлюється обмеження до максимального розміру пенсії та визнано їх неконституційними.

Постановою Горохівського районного суду Волинської області від 11.07.2017р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив позивач, покликаючись на неповне з»ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що є інвалідом війни 2-ї групи, захворювання пов"язане з Чорнобильською катастрофою та отримане під час виконання обов"язків військової служби, тому на нього поширюються винятки, передбачені ст.6 Закону України "Про пенсійне забезпечення", а тому має право на отримання пенсії без обмеження.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позов задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, який просить задоволити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у її сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та віднесений до 1 категорії, та інвалідом другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії А № 106967, виданим Волинською обласною державною адміністрацією і посвідченням серії Б № 103845, виданого 11 січня 2010 року УМВС України у Волинській області. (а.с. 7, 8).

Позивач перебуває на обліку в Локачинському ОУПФ України Волинської області та отримує пенсію, як інвалід II групи внаслідок захворювання, пов»язаного з наслідками аварії на ЧАЕС, призначену згідно ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (Закон №796-ХІІ).

Розмір призначеної позивачу пенсії не перевищує 10740 гривень.

20 січня 2017 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про перерахування пенсії та призначення її в повному обсязі. Проте, 25 січня 2017 року Локачинське ОУПФ України Волинської області листом № 15/С-01 відмовило позивачу у перерахунку пенсії, повідомивши, що позивачу призначена пенсія в розмірі 13381 грн. 72 коп., згідно ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» від 06 грудня 2016 року № 1774 (далі - Закон № 1774-VIII) з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 рік максимальний розмір пенсії не може перевищувати 10740 грн. (а.с.4).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмова пенсійного органу в перерахунку пенсії є правомірною, виходячи з наступного:

Позивачу призначено пенсію по інвалідності на підставі статті 54 Закону № 796-ХІІ і розмір такої пенсії становить 13381,72 грн., проте виплачується у розмірі 10740,00 грн., відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» .

З 01 січня 2017 Законом № 1774-VIII внесено зміни до Закону № 796-ХІІ, зокрема частину третю статті 67 цього Закону викладено у такій редакції: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень».

Відповідно частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження в межах, встановлених цією Конституцією та законами України; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо покликання позивача на рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, то визнано неконституційними окремі положення Закону № 2262-XII, проте як зміни, внесені Законом № 1774-VIII до Закону № 796-ХІІ, за нормами якого позивачу призначено пенсію, неконституційними не визнавались.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 року (у справі за заявою Великода проти України) підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік».

Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

З системного аналізу слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач діяв правомірно, а тому позов задоволенню не підлягає.

Дане узгоджується з судовою практикою Вищого адміністративного суду України у справі № К/800/24946/17 від 15.09.2017р.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову ч.2 згаданої статті.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Горохівського районного суду Волинської області від 11 липня 2017 року у справі № 155/162/17 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4

Повний текст судового рішення виготовлено 05.10.17