Справа № 755/1776/17
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 755/1776/17 Головуючий у 1-й інстанції: Виниченко Л.М.
Суддя-доповідач: Губська О.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Ключковича В.Ю., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулася до суду з позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просила зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату пенсії за віком з урахуванням заробітної плати за період з 01.10.1991р. до 30.09.1996р. та з 01.07.2000 до 31.07.2016 (з урахуванням перерв на роботі) із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком, тобто за 2013-2015 роки (3263,55грн.), підвищивши її розмір на 12,5 відсотка розміру пенсії, обчисленого відповідно до ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 18.08.2016 відповідно до ст. 29, 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням виплачених сум.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, при цьому вказує на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Колегія суддів на підставі ч. 4 ст. 196, ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Лівобережному об'єднаному управлінні пенсійного фонду України в м. Києві. З 05.01.2015 отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до статті 55 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» як працівнику сфери охорони здоров'я, проте з 03.06.2016 виплату пенсії було припинено у зв'язку із працевлаштуванням на роботу за фахом.

Відповідно до рішення Лівобережного ОУПФУ в м. Києві від 07.10.2016 № 418 з ОСОБА_2 утримано переплату пенсії в розмірі 6980 грн., що утворилася за період з 03.06.2016 по 30.09.2016 у зв'язку із працевлаштуванням.

18.08.2016 позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення/перерахунок пенсії у якій просила перевести її з пенсії за вислугу років на пенсію за віком.

Як випливає з розпорядження відповідача від 01.09.2016 № 311265 позивачеві було здійснено перерахунок її пенсії у зв'язку із переходом з пенсії за вислугу років на пенсію за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за 2014 рік (а.с. 44).

09.12.2016 позивач звернулася до Лівобережного ОУПФУ в м. Києві із заявою про перерахунок та виплату пенсії із застосуванням нового показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, а саме за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком, тобто за 2013-2015 роки і збільшення відсотку розміру пенсії на 12,5 % за більш пізній вихід на пенсію відповідно до ст. 29 та ст. 40 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Листом від 15.12.2016 за № 21136/15/к-1587 відповідач вказав на відсутність правових підстав для здійснення такого перерахунку, посилаючись на положення ч. 3 ст. 45 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та правомірність у зв'язку із цим розрахунку розміру її пенсії. Також відповідач зазначив, що Жінкам що народились у період по 31.12.1961 року, після виходу на пенсію встановлюється підвищення розміру пенсії, обчисленого відповідно до ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі 2,5 відсотка за кожні 6 місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення ними 60 річного віку. З огляду на те, що позивач вийшла на пенсію 05.01.2015, їй встановлено підвищення за більш пізній вихід на пенсію, що відповідає статті 29 згадуваного Закону.

Позивач, вважаючи свої права порушеними, звернулася до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд попередньої інстанції мотивував своє рішення тим, відповідач правомірно застосував показник середньої заробітної плати (доходу) за 2014 рік, а також погодився із доводами управління ПФУ про відсутність підстав для підвищення розміру пенсії на 12,5 % за більш пізній вихід на пенсію.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 159 КАС України і підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів ПФУ в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Згідно з приписами частини другої статті 40 цього ж Закону заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується ПФУ за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики. Ск - сума коефіцієнтів заробітної плати (доходу) за кожний місяць (Кз 1 + Кз 2 + Кз 3 + ... + Кз); К - страховий стаж за місяці, які враховано для визначення коефіцієнта заробітної плати (доходу) застрахованої особи.

Частиною третьою статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною третьою статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Водночас, колегією суддів встановлено, що з 05.01.2015 позивачу було призначено пенсію за вислугу років як працівнику сфери охорони здоров'я відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивач звернулася вперше.

Крім того, після призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_2 продовжувала працювати та сплачувала у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що з 03.06.2016 виплату пенсії за вислугу років було припинено у зв'язку із працевлаштуванням на роботу за фахом, а відповідно до рішення Лівобережного ОУПФУ в м. Києві від 07.10.2016 № 418 з ОСОБА_2 утримано переплату пенсії в розмірі 6980 грн., що утворилася за період з 03.06.2016 по 30.09.2016 у зв'язку із працевлаштуванням.

За таких обставин місцевий суд безпідставно погодився з доводами відповідача про застосування у цій справі частини третьої статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2016 року у справ № 21-6331а15.

За правилами ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З урахуванням наведеної правової норми, висновок ВСУ, викладений у постанові від 29 листопада 2016 року у справ № 21-6331а15 є обов'язковим для Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, як суб'єкта владних повноважень, який застосовує у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Також, відповідачем, всупереч вимогам статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не обґрунтовано, з яких мотивів при розрахунку пенсії позивача за віком, було враховано заробітну плату з 01.07.2000 до 31.12.2014, а не до 31.07.2016 (з урахуванням перерв на роботі), оскільки, як було встановлено, позивач продовжувала працювати та сплачувала у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги у частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії за віком з урахуванням заробітної плати за період з 01.10.1991 до 30.09.1996 та з 01.07.2000 до 31.07.2016 (з урахуванням перерв на роботі) із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком, тобто за 2013-2015 роки - підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивача про зобов'язання відповідача підвищити розмір її пенсії на 12,5% розміру пенсії, обчисленого відповідно до ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 18.08.2016 відповідно до ст. 29, 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням виплачених сум, апеляційний суд виходить з такого.

За правилами абзацу першого частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Абзацом другим цієї ж правової норми передбачено, що до досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року.

З наявної у справі копії паспорта позивача встановлено, що позивач народилася 03 грудня 1958 року, тому відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивач має право на призначення пенсії за віком за цим Законом по досягненні 57 років і 6 місяців

Згідно з ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» жінкам, які народилися у період по 31 грудня 1961 року, після виходу на пенсію встановлюється підвищення розміру пенсії, обчисленого відповідно до статті 27 цього Закону, в розмірі 2,5 відсотка за кожні шість місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення ними 60-річного віку.

Позивач досягла 55-річного віку 03 грудня 2013 року.

Пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивачу вперше призначено 18 серпня 2016 року, а тому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 29 цього Закону, позивач має право на підвищення її розміру з розрахунку 2,5 відсотка за кожні шість місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років, тобто у загальному розмірі на 12,5%.

Таку позицію підтримано Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 30 квітня 2015 року у справі К/800/13363/15.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача є помилковим. Вирішуючи спір, суд прийняв рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За наведених правових норм та встановлених обставин, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова - скасуванню.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 14 липня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести перерахунок та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з урахуванням заробітної плати за період з 01.10.1991 до 30.09.1996 та з 01.07.2000 до 31.07.2016 (з урахуванням перерв на роботі) із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України за три роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за віком, тобто за 2013-2015 роки, підвищивши її розмір на 12,5 відсотка розміру пенсії, обчисленого відповідно до ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 18.08.2016 відповідно до ст. 29, 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням виплачених сум.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяВ.Ю. Ключкович

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст постанови виготовлено 29.09.2017

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Ключкович В.Ю.