Справа № 803/763/17
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/9159/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання Куціль С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Приватного підприємства «Візерунок» на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року у справі за його позовом до Управління Держпраці у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року Приватне підприємство «Візерунок» (далі ПП) звернулося до суду із позовом до Управління Держпраці у Волинській області (далі Управління) в якому просило визнати протиправною і скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 22.05.2017 №148 (далі Постанова).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем у період з 25-28.04.2017 проведено позапланову перевірку ПП з питань додержання останнім вимог законодавства про працю та загальнообовязкового державного соціального страхування. За результатами вказаної перевірки складено акт відповідно до якого позивачем були допущені порушення вимог ст.116 та ч.2 ст.47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), а саме: у день звільнення окремого працівника підприємством не виплачено компенсацію за невикористану відпустку та у день звільнення не видано копію наказу про звільнення. На підставі вказаного акта було прийнято Постанову, якою у відповідності до абзацу 8 ст.265 КЗпП на позивача накладено штраф у розмірі 3200 грн. Таку Постанову ПП вважає протиправною та зазначає, що спірний працівник ОСОБА_1 09.09.2016 була звільнена з підприємства на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП за прогул без поважних причин. У день звільненняна роботі не перебувала. Позивачем того ж 09.09.2017 було нараховано компенсацію за невикористану відпустку і листом від 19.09.2016, що відправлений 28.09.2016, повідомлено про необхідність прибути на підприємство для отримання розрахункових коштів. Однак, ОСОБА_1 на підприємство не прибула, банківських реквізитів для перерахунку коштів не повідомляла, вимоги про розрахунок не предявила, а тому ПП було позбавлене можливості і не було зобовязане здійснювати повний розрахунок з працівником. Крім того, як вказує позивач наказ про звільнення даного працівника у день звільнення не видавався, оскільки остання не була присутня в цей день на роботі і не прибувала на підприємство після звільнення, жодних вимог про надання копії наказу від ОСОБА_1 також не надходило. А тому ПП вважає, що ним не було порушено вимоги статей 47 та 116 КЗпП, а штраф згідно Постанови застосований до нього неправомірно.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року у справі №803/763/17у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована тими ж обставинами, які наводилися ПП у поданому позові. Додатково позивач вказує на те, що судом першої інстанції при розгляді даної справи, не взято до уваги постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 липня 2017 року (далі Постанова -1) у справі №161/9155/17, відповідно до якої розглядалося питання притягнення директора позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.40 КЗпП за допущені нею порушення законодавства про працю при звільненні ОСОБА_1 з роботи, за результатами розгляду якої було прийнято рішення про закриття провадження за відсутності складу та події адміністративного правопорушення. А відтак, на думку позивача накладення на них штрафних санкцій за порушення, які згідно Постанови-1 не були допущені, є неправомірним. Поміж тим, апелянт, також звертає увагу на те, що ним 24.05.2017 на виконання вимоги відповідача здійснено переказ суми коштів, що складають компенсацію ОСОБА_1 за невикористану відпустку, однак ці кошти повернулися назад у звязку із закінченням строку їх перебування на пошті.

Відповідач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін та розглядати справу за відсутності його представника.

ПП в судове засідання не надіслало свого представника, про дату, час і місце розгляду справи було повідомлено належним чином,а тому, апеляційний суд, вважає за можливе провести розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем правомірно, виходячи із встановлених обставини, щодо невиплати ПП ОСОБА_1 розрахункових коштів при звільненні, як компенсації за дні невикористаної відпустки, невидачі копії наказу про звільнення в день звільнення, у відповідності до абзацу 8 ч.2 ст.265 КЗпП накладено на позивача штраф.

Такі висновки суду першої інстанції є не зовсім вірними з таких міркувань.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з 25-28.04.2017 на підставі наказу «Про проведення позапланової перевірки» від 24.04.2017 №70-р та направлення на проведення перевірки від 24.04.2017 №516 головним державним інспектором Управління Данилюк В.М. (далі Інспектор) проведено позапланову перевірку ПП з питань додержання законодавства про працю та загальнообовязкового державного соціального страхування, за результатами якої складено акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування від 28.04.2017 №04-0090/253 (далі Акт №04-0090/253; а.с.7-24, 56, 57-58).

Зі змісту Акта №04-0090/253 видно, що перевіркою встановлено порушення позивачем вимог ч.1 ст.116 КЗпП та ч.2 ст.47 КЗпП. Встановлення таких обставин передували наступні події. Причиною вказаної перевірки стала скарга працівника ОСОБА_1, яка працювала за сумісництвом в ПП на посаді заступника директора такого підприємства. У Акті №04-0090/253 зазначено, що спірний працівник прийнята на цю посаду на умовах неповного робочого дня (6 год) з 01.05.2013. У період з 13.11.2013 по 08.08.2016 ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Згідно представлених табелів обліку робочого часу за серпень-вересень 2016 року з 09.08.2016 по 09.09.2016 ОСОБА_1 не працювала про що складено акт про відсутність на робочому місці. 09.08.2016 нею на адреси позивача та директора вказаного підприємства надіслано цінний лист у якому знаходились: заява від зазначеної дати про звільнення з роботи 12.08.2016 за власним бажанням, згідно п.1 ст.38 КЗпП у звязку з неможливістю продовжувати роботу за наявності поважних причин, а саме, працевлаштування чоловіка в іншій місцевості; довідка з місця роботи чоловіка. До такої заяви також було додано супровідний лист в якому зазначено, що на момент подання заяви ОСОБА_1 перебуває на лікарняному з 08.08.2016. Листок тимчасової непрацездатності по 12.08.2016 виписаний на основне місце роботи особи, а саме Приватне підприємство «Санте Люкс». Вказаний вище лист із переліченими документами ПП отримало 30.08.2016. Після чого 01.09.2016 ПП скаржникові було надіслано лист від 31.08.2016 №33 з проханням директора ОСОБА_2 прийти на роботу з метою надання пояснень та підтвердження поважності причин її відсутності на робочому місці з 09.08.2016 по 31.08.2016 та цінний лист з описом документів. Згідно поштової довідки даний лист був повернутий до позивача 03.10.2016 за закінченням терміну зберігання. 09.09.2016 комісією в складі директора підприємства, секретаря та юрисконсульнта складено акт про те, що заступник директора ОСОБА_1, яка була відсутня на робочому місці без поважних причин з 09.08.2016 по 08.09.2016 впродовж робочого дня з 9/16:00 год, ухиляється від надання пояснень причин своєї відсутності, про що дає стверджувати відсутність відповіді на лист від 31.08.2016. Після складання такого акта директором ПП було прийнято наказ «Про звільнення за прогул без поважних причин» від 09.09.2016 №24-2-К (далі Наказ №24-2-К). У день прийняття Наказу №24-2-К ОСОБА_1М нараховано компенсацію за 13 днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 492,96 грн (до виплати 396,84 грн). Згідно представленої відомості на виплату грошей №ВЗП-000019 за вересень 2016 року розрахункові кошти при звільненні спірному працівнику було депоновано. Однак, документів, що свідчили б про їх виплату під час проведення перевірки позивачем не надано. 19.09.2016 ПП листом №37, що надісланий 28.09.2016, просило ОСОБА_1 зявитися на підприємство з метою отримання компенсації за невикористану відпустку у звязку із звільненням, який до нього повернувся 28.10.2016 за закінченням терміну зберігання листа на пошті (а.с.28, 29-33, 47-53, 87, 92-96).

Акт №04-0090/253 крім Інспектора, був підписаний і директором ПП ОСОБА_2, відповідно до пояснень якої, копія Наказу №24-2-К не була вручена працівнику, а виплата коштів ОСОБА_1 не проводилась у звязку із відсутністю такого працівника у день звільнення на робочому місці та неповідомлення нею реквізитів будь-яких банківських рахунків для перерахування належних їй коштів (а.с.75).

Виходячи із встановлених Актом №04-0090/253 обставин у останній день перевірки Інспектором також було складено припис №04-0090/253-153 (далі Припис) у відповідності до положень якого ПП надано строк до 28.05.2017 забезпечити виконання вимог ч.1 ст.116 КЗпП, а саме провести виплату належної ОСОБА_1 при звільненні компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, про що письмово до зазначеної дати повідомити Управління (а.с.77).

04.05.2017 відповідач листом №9-153-з/06-06 надав ОСОБА_1 інформацію щодо проведених ним у період перевірки дій (а.с.78).

22.05.2017 заступником начальника Управління за результатами розгляду Акта №04-0090/253 було складено Постанову, якою на підставі абзацу 8 ч.2 ст.265 КЗпП вирішено накласти на ПП штраф у розмірі 3200 грн (а.с.25-26).

27.05.2017 позивач на виконання вимог Припису повідомив Управління про надіслання 24.05.2017 поштовим переказом №1065 ОСОБА_1 коштів, що складають компенсацію за дні невикористаної нею відпустки у сумі 396,84 грн (а.с.97-98).

Незважаючи на вчиненні вище дії та встановлені в результаті перевірки обставини ПП вважає, що ним не порушено вимоги статтей 47 та 116 КЗпП, що і призвело до звернення з відповідним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Частина 1 ст.116 КЗпП встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Положеннями ч.1 ст.259 КЗпП передбачено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (далі КМУ).

У відповідності до пунктів 1, 7 «Положення про Державну службу України з питань праці», затвердженого постановою КМУ від 11.02.20174 №96 (далі Положення), Державна служба України з питань праці (далі - Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообовязкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою КМУ від 11.02.2015 №100 утворено територіальні органи Держпраці, зокрема Управління.

Наказом Держпраці від 04.02.2016 №8 затверджено «Положення про Управління Держпраці у Волинській області» (далі Положення про Управління), згідно з п.1 якого, Управління є територіальним органом Держпраці, що їй підпорядковується.

Згідно з пп.5 п.4 Положення про Управління, Управління здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю.

Відповідно до пп.5 п.6 Положення про Управління, Управління має право проводити безперешкодно відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та обєктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, нагляд та контроль за дотриманням якого віднесено до повноважень Управління.

За змістом ч.1 ст.6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон №877-V) однією з підстав для здійснення позапланових заходів є звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону №877-V для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб'єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

За результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт.

Посадова особа органу державного нагляду (контролю) зазначає в акті стан виконання вимог законодавства суб'єктом господарювання, а в разі невиконання - детальний опис виявленого порушення з посиланням на відповідну вимогу законодавства.

В останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду (контролю), які здійснювали захід, та суб'єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом.

Якщо суб'єкт господарювання не погоджується з актом, він підписує акт із зауваженнями.

Зауваження суб'єкта господарювання щодо здійснення державного нагляду (контролю) є невід'ємною частиною акта органу державного нагляду (контролю).

Один примірник акта вручається керівнику чи уповноваженій особі субєкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, а другий зберігається в органі державного нагляду (контролю).

У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом пяти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.

Припис - обов'язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб'єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб'єкта господарювання. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку (частини 6, 7 та 8 ст.7 Закону №877-V).

Нормою ч.2 ст.265 КЗпП України, зокрема абзацом 8 встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами 2 - 7 цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Механізм накладення на субєктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП визначається «Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення», затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 №509 (далі Порядок).

Відповідно до пунктів 2, 6, 7 Порядку штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

З матеріалів справи видно, що підставою для проведення Управлінням перевірки стало звернення колишнього працівника ПП із скаргою про порушення останнім вимог трудового законодавства, що виразилося у недотриманні роботодавцем при звільненні такого працівника усіх обовязкових на даному етапі дій.

Так, як встановлено вище, ОСОБА_1 була звільнена з ініціативи власника 09.09.2016 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП. Дата та підстава звільнення працівником не оспорюється. На момент звільнення ОСОБА_1, ПП у день видачі Наказу №24-2-К, їй було нараховано але не виплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 396,84 грн, а також не видано копію наказу про звільнення.

Причиною настання вказаних обставин позивач називає відсутність у день звільнення спірного працівника на робочому місці і не повідомлення таким банківських реквізитів для перерахунку коштів, що і стало підставою не видання Наказу №24-2-К, а також відсутністю з боку працівника вимоги про розрахунок належних до виплати коштів.

Оцінюючи подібні твердження ПП, суд першої інстанції, зазначає, що наявність таких обставин, не можуть слугувати підставами для неотримання звільненою особою наказу про її звільнення та обовязкових до виплати коштів при звільненні.

До цього ж ч.2 ст.47 КЗпП визначено обовязок підприємства видати копію наказу про звільнення з роботи працівнику у день його звільнення, при цьому обставин щодо присутності такого працівника на роботі в день звільнення не обумовлено.

Проте повністю погодитися із висловленою позицією цього суду, апеляційний суд не може, з огляду на таке.

Так дійсно, ч.2 ст.47 КЗпП передбачено обовязок роботодавця у разі звільнення працівника з власної ініціативи видавати у день звільнення такому копію наказу про звільнення з роботи. Присутність при цьому працівника не обумовлена, як і не обумовлений обовязок власника підприємства надсилати поштою такого роду документ. Вказаною нормою статті закріплено обовязок видання копії наказу про звільнення, а не надсилання його поштою на адресу звільненого працівника.

Крім цього, апеляційний суд, також критично оцінює висновок суду першої інстанції, стосовно того, що вимогою ОСОБА_1 про розрахунок належної їй компенсації за невикористану відпустку потрібно вважати заяву останньої про звільнення з роботи від 09.08.2016, яка крім наміру розірвати трудові відносини з підприємством, має свідчити і про вимогу особи, яка перебуває у статусі звільненого працівника здійснити із ним повний розрахунок.

Розглядувана у даній справі заява про звільнення з роботи не може розцінюватися як вимога про проведення розрахунку у разі звільнення, оскільки по перше, зі змісту поданої заяви не вбачається будь-якої вимоги про проведення розрахунку, в тому числі і з дати звільнення (12.08.2016) про яку просила ОСОБА_1, по друге, звільнення спірного працівника відбулося не в результаті задоволення поданої про звільнення заяви, а з інших підстав, які ні на час звернення ОСОБА_1 до Управління із скаргою, що стала підставою для проведення перевірки, ні на момент судового розгляду справи не оскаржувались.

Принагідно потрібно звернути увагу і на те, що позивачем, ще до проведення позапланової перевірки та прийняття оскаржуваної Постанови, вчинялися відповідні дії щодо повідомлення ОСОБА_1 про її звільнення, що супроводжувались проханнями зявитися на підприємство для надання пояснень щодо її тривалої відсутності на роботі, а також для отримання належної компенсації у звязку із звільненням, однак на які не було жодної відповіді, оскільки усі листи з такими повідомленнями поверталися до позивача з причин закінчення у таких терміну зберігання на пошті, а отже не отримувалися спірним працівником.

Більше того, адреса з якої ОСОБА_1 надсилала до Управління скаргу, є такою ж на яку ПП надсилало відповідні повідомлення, що були спрямовані на належне інформування спірного працівника про факт звільнення з роботи та виникнення у такого можливості отримати належні при звільненні з роботи кошти. Причини ж неотримання таких повідомлень не встановлені, будь-яких заяв про зміну адреси, ні до Управління, ні до підприємства не надходило.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, про те, що у розглядуваному випадку, ПП були вчиненні усі необхідні дії, щодо дотримання ним як роботодавцем вимог трудового законодавства спрямованих на належне повідомлення звільненого працівника про факт звільнення та виникнення у такого можливості отримати належні при звільненні кошти.

При цьому, неотримання звільненим працівником протягом тривалого з часу звільнення періоду копії наказу про звільнення не можна розглядати, як порушення ч.2 ст.47 КЗпП, попри відсутність у даній нормі обовязку роботодавця направляти копії наказів про звільнення працівникам, які у день звільнення не були на роботі, і тим самим розглядати як порушення вимог ч.1 ст.116 КЗпП невиплату не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, яка не була предявлена.

В обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, апеляційний суд приходить до висновку про не порушення позивачем вимог ч.2 ст.47 КЗпП та ч.1 ст.116 КЗпП, оскільки виявлені в ході перевірки обставини не містять ознак порушень зазначених норм, а є лише наслідком неправильного їх трактування контролюючим органом.

Між тим, виникнення встановлених перевіркою обставин, зумовлені не шляхом умисного ухилення роботодавця від дотримання приписів статтей 47 та 116 КЗпП, а обєктивною неможливістю повідомити звільненого працівника про таке звільнення через, зокрема і повернення усіх подібних повідомлень назад до адресата, з причин закінчення строку їх зберігання у поштовому відділенні за місцем проживання спірного працівника. Про неможливість у належний спосіб провести розрахунок із звільненим працівником, свідчить і виконання ПП Припису, відповідно до вимог якого апелянтом було здійснено перерахунок на поштову адресу належних ОСОБА_1 за невикористану відпустку коштів, які однак 28.07.2017 повернулися назад, у звязку із закінченням строку їх зберігання на пошті.

Відтак, доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про задоволення позову, з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Візерунок» задовольнити.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 липня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Скасувати постанову Управління Держпраці у Волинській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 22 травня 2017 року №148.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_4
ОСОБА_5
Повний текст виготовлений 2 жовтня 2017 року.