Справа № 826/15728/16
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2017-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10:10

м. Київ

04 жовтня 2017 року № 826/15728/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області Соловія Володимира Володимировича та Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради, треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, (також далі - суд), з урахуванням уточнення позовних вимог, надійшов позов ОСОБА_1, (далі - позивач, ОСОБА_1.), до Державного реєстратора реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області Соловій Володимира Володимировича, (далі - відповідач-1), та Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради, (далі - відповідач-2), треті особи - ОСОБА_3, (далі - третя особа-1, ОСОБА_3.), та ОСОБА_4, (далі - третя особа-2, ОСОБА_4.), про:

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 від 12.01.2016 р. (15:06:49), індексний номер 27794713, про скасування державної реєстрації права власності позивача на нерухоме майно, а саме об'єкт нерухомого майна: приміщення магазину, загальною площею 813,5 кв.м, реєстраційний номер об'єкту: 01, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., АДРЕСА_1, (далі - нерухоме майно, об'єкт нерухомого майна, об'єкт нерухомості);

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача-1 від 12.01.2016 р. (15:48:16), індексний номер 27795708, про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно;

- зобов'язання відповідача-2 провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на об'єкт нерухомого майна за позивачем.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржувані рішення є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судове рішення, на підставі якого відповідачем-1 прийнято рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачем та проведено державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомості за ОСОБА_3, є скасованим рішенням суду вищої інстанції. Тому, порушене право власності позивача має бути відновлене шляхом проведення державної реєстрації за ним права власності на об'єкт нерухомого майна.

Представник третьої особи-1 просив у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки рішення відповідача-1 від 12.01.2016 р. (15:48:16), індексний номер 27795708, про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно є законним та обгрунтованим.

Відповідачі та третя особа-2 у відповідні судові засідання не прибули, хоча про дати, час та місце судового розгляду справи відповідачі та третя особа-2 повідомлені належним чином. Заяви про розгляд справи за відсутності відповідачів до суду не надійшли, при цьому, від третьої особи-2 до суду через канцелярію надійшли письмові заперечення проти позову, у яких, у тому числі викладено прохання про розгляд справи без участі третьої особи-2.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Ухвалою Господарського суду Волинської обл. від 17.04.2009 р. порушено провадження у справі № 8/40-Б про банкрутство підприємця ОСОБА_3, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, накладено арешт на майно та грошові кошти підприємця ОСОБА_3

Постановою Господарського суду Волинської обл. від 03.06.2009 р. підприємця ОСОБА_3 визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

В процесі проведення ліквідаційної процедури, а саме 26.12.2012 р. між ліквідатором ОСОБА_5 та позивачем укладено договір купівлі-продажу приміщення магазину (об'єкта нерухомого майна). Договір посвідчено 26.12.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстраційним номером 1035.

В подальшому ухвалою Господарського суду Волинської обл. від 22.07.2015 р. припинено повноваження ліквідатора - арбітражного керуючого ОСОБА_5, ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_7

05.08.2015 року на адресу Господарського суду Волинської обл. надійшла заява ліквідатора ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна, що укладені між ліквідатором ОСОБА_5 та ОСОБА_1, недійсними.

За результатами розгляду вказаної заяви, 19.08.2015 р. Господарським судом Волинської обл. у справі № 8/40-Б постановлено ухвалу, якою заяву ліквідатора - арбітражного керуючого ОСОБА_7 задоволено та визнано недійсними договори купівлі-продажу відповідного нерухомого майна, у тому числі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за реєстраційним номером 1035, загальною площею 813,5 кв.м, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., АДРЕСА_1.

За результатами апеляційного оскарження, ухвала Господарського суду Волинської обл. від 19.08.2015 р. у справі № 8/40-Б залишена без змін (постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 р.).

Постановою Вищого господарського суду України від 01.12.2015 р. ухвала Господарського суду Волинської обл. від 19.08.2015 р. та постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 р. залишені без змін.

В подальшому, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, ухвалою Господарського суду Волинської обл. від 30.12.2015 р. у справі № 8/40-Б задоволено клопотання ліквідатора ОСОБА_7 та:

- знято обтяження, накладені на майно, у тому числі на нежитлове приміщення, загальною площею 813,5 кв.м, РПВН 2300452, що заходиться за адресою Івано-Франківська обл., АДРЕСА_1;

- зобов'язано Перший відділ Державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідні записи про обтяження;

- зобов'язано Державного реєстратора Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської обл. зареєструвати право власності за ОСОБА_3 на повернуті в ліквідаційну масу об'єкти нерухомості, а саме нежитлове приміщення, загальною площею 813,5 кв.м, РПВН 2300452, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., АДРЕСА_1.

У ході судового розгляду справи з'ясовано, що саме на підставі вказаного судового рішення відповідачем-1 прийнято оскаржувані рішення: № 27794713 про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно та № 27795708 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно.

Однак, за переконанням позивача, спірні рішення відповідача-1 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, адже за результатами апеляційного оскарження за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ухвалу Господарського суду Волинської обл. від 30.12.2015 р. у справі № 8/40-Б скасовано шляхом прийняття постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 23.09.2016 р. Рівненським апеляційним господарським судом у задоволенні клопотання ліквідатора відмовлено повністю.

Зі змісту постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 23.09.2016 р., копія якої долучена до матеріалів справи, вбачається, що ухвалу Господарського суду Волинської обл. від 30.12.2015 р. у справі № 8/40-Б скасовано як таку, що прийнята при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Суд, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, вважає доводи позивача необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи міститься копія постанови Вищого господарського суду України від 20.12.2016 р. у справі № 8/40-Б, якою постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.09.2016 р. скасовано, а ухвалу Господарського суду Волинської обл. від 30.12.0215 р. залишено в силі.

У тексті постанови суду касаційної інстанції від 20.12.2016 р. зазначено, що «… задовольняючи клопотання ліквідатора, суд першої інстанції зазначив, що норма абз. 6 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» щодо скасування арешту, накладеного на майно боржника, визнаного банкрутом та заборони накладання нових арештів в ліквідаційній процедурі, мають імперативний характер і не передбачають отримання додаткових процесуальних документів для її реалізації.

Апеляційний суд в оскаржуваному рішенні не знайшов правових підстав для задоволення клопотання ліквідатора про зняття обтяжень з майна боржника, висновок суду першої інстанції про необхідність скасування арештів чи інших обтяжень щодо розпорядження майном боржника визнав безпідставним, виходячи з такого.

Так, суд другої інстанції вважає, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину є окремою позовною вимогою, яка повинна бути вирішена судом у разі її заявлення особою, яка вимагає визнання правочину недійсним.

Як встановила колегія суддів другої інстанції, під час вирішення спору про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна банкрута ліквідатор не просив, а суд не застосував наслідки недійсності правочинів, які визнав недійсними, та не зобов'язував сторін правочинів повернути все одержане за ними, також відсутні докази добровільного виконання сторонами дій, прямо передбачених законом, щодо повернення одержаного за недійсними правочинами.

Навпаки, подані ліквідатором інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (станом на 23.12.2015 р.) свідчать про те, що спірні об'єкти нерухомості були зареєстровані за ОСОБА_1

Колегія суддів другої інстанції, пославшись на те, що речові права на нерухоме майно за банкрутом з огляду на визнання договорів купівлі-продажу недійсними, не виникають автоматично, а потребують вчинення певних дій, зокрема, у даному випадку, - проведення реституції та здійснення реєстрації (перереєстрації) нерухомого майна відповідно до закону, дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції помилково застосував положення ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки така норма може застосовуватися тільки до майна боржника.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України не погодилась із такими висновками апеляційного господарського суду та зазначає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що право власності на об'єкти нерухомого майна, що були предметом визнаних недійсними у судовому порядку договорів купівлі-продажу, підлягає державній реєстрації за ОСОБА_3

Проте, ряд обтяжень, накладених на спірне майно, що підтверджуються інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, перешкоджає поверненню у ліквідаційну масу банкрута спірного майна.

У ст. 41 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

Відповідно до вимог ст.ст. 23, 25 Закону про банкрутство з дня визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а повноваження керівника боржника переходять до призначеного судом ліквідатора.

Права та інтереси банкрута і кредиторів у справі реалізуються через ліквідатора, який для їх забезпечення має право подати відповідні заяви (клопотання) до органів та осіб, що наклали арешти чи заборони на майно боржника-банкрута, які, в свою чергу, зобов'язані їх скасувати (припинити, анулювати, зняти, погасити тощо).

Таким чином, під час здійснення ліквідатором покладених на нього обов'язків щодо задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, майнові активи боржника, визнаного банкрутом, мають бути вільними від будь-яких обмежень щодо розпорядження ними, оскільки одним із завдань ліквідаційної процедури є продаж майна боржника з метою задоволення визнаних вимог кредиторів.

Відповідно до ст. 1 Закону про банкрутство ліквідація - це припинення діяльності суб'єкта підприємницької діяльності, визнаного господарським судом банкрутом, з метою здійснення заходів по задоволенню визнаних судом вимог кредиторів шляхом продажу його майна.

Отже, з моменту відкриття щодо боржника ліквідаційної процедури всі без винятку обтяження його активів підлягають скасуванню. Це пов'язано з тим, що у процедурі ліквідації задоволення вимог кредиторів відбувається за рахунок коштів, отриманих від здійсненої у встановленому порядку реалізації майна банкрута.

Оскільки з моменту порушення щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому зняття заборон та арештів із майна боржника у порядку ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є безумовним, і стосується будь-яких органів і посадових осіб.

Однак, у даному випадку, апеляційним господарським судом при прийнятті оскаржуваної постанови не враховано особливостей правового статусу боржника, який перебуває в процедурі банкрутства, зокрема не прийнято до уваги, що повернення незаконно відчуженого майна боржника до ліквідаційної маси є безпосереднім та одним із основних обов'язків ліквідатора як керівника боржника у процедурі банкрутства, який імперативно регламентований у ст. 25 Закону про банкрутство.

Це пов'язано з тим, що в ліквідаційній процедурі задоволення вимог кредиторів боржника відбувається за рахунок коштів, отриманих від реалізації включеного до ліквідаційної маси майна, тому відмова у знятті обтяжень - заборон, арештів на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 не тільки прямо суперечить законодавчо визначеним функціям ліквідатора, а й істотно порушує права кредиторів боржника, які у цьому випадку позбавляються права на задоволення своїх грошових вимог в межах справи про банкрутство».

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що доводи, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги, є безпідставними.

До того ж, суд зауважує, що на момент прийняття відповідачем-1 оскаржуваних позивачем рішень рішення Господарського суду Волинської обл. від 30.12.2015 р. у справі № 8/40-Б було чинним, оскільки скасовано таке рішення було тільки постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.09.2016 р.

Тобто, на час прийняття спірних рішень відповідач-1 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», (далі - Закон), який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2, ст. 4 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об'єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (ч. 1 ст. 5 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону, організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб'єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Статтею 10 Закону визначено, що державний реєстратор не має права приймати рішення про державну реєстрацію прав у разі, якщо речове право на нерухоме майно, обтяження такого права набувається, змінюється або припиняється за суб'єктом державної реєстрації прав, з яким державний реєстратор перебуває у трудових відносинах або засновником (учасником) якого він є. У такому разі державна реєстрація проводиться іншим державним реєстратором.

Державний реєстратор не має права приймати рішення про державну реєстрацію прав на своє ім'я, на ім'я свого чоловіка (дружини), його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), суб'єкта господарювання, засновником (учасником) якого він є. У такому разі державна реєстрація прав проводиться іншим державним реєстратором.

Державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов'язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі;

4) під час проведення реєстраційних дій обов'язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав;

6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом;

7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує реєстраційні справи у паперовій формі;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

За статтею 11 Закону, державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом

Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до п.п. 9, 14 ч. 1 ст. 27 Закону, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

У ході розгляду справи суд не встановив обставин, які б свідчили про наявність у діях та рішеннях відповідача-1 (у межах спірних правовідносин), ознак протиправності.

Окрім цього, суд звертає увагу на той факт, що на час звернення позивача до суду, договір купівлі-продажу приміщення за реєстраційним номером 1035, загальною площею 813,5 кв.м, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., АДРЕСА_1, визнано недійсним у судовому порядку (ухвала Господарського суду Волинської обл. від 19.08.2015 р. у справі № 8/40-Б, яку залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.09.2015 р., які, у свою чергу, залишені без змін постановою Вищого господарського суду України від 01.12.2015 р.).

До того ж, у матеріалах справи наявні копії рішень судів, якими відмовлено ОСОБА_1 у визнанні за нею права власності на нерухоме майно, у тому числі на нежитлове приміщення, загальною площею 813,5 кв.м, реєстраційний номер об'єкту 01, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська обл., АДРЕСА_1.

Так, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської обл. від 28.02.2017 р. у справі № 344/1732/16-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської обл. від 06.04.2017 р., відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ПП «Отем», про визнання права власності на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Згідно з ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, підсумовуючи всі викладені вище норми та обставини, зважаючи, що на час розгляду та вирішення справи по суті позивач не є власником нерухомого майна, що встановлено відповідними судовими рішеннями, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд зазначає, що порушене, на думку позивача, його право власності на нерухоме майно не може бути відновлене шляхом визнання протиправними та скасування спірних рішень й проведення державної реєстрації за ним права власності на об'єкт нерухомості, адже, як вже зазначено вище, у позивача відсутнє право власності на об'єкт нерухомості, тобто і порушення права також відсутнє.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області Соловій Володимира Володимировича та Державного реєстратора відділу з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради, треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1.

Відповідно до ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Згідно зі ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Ю.Т. Шрамко