Справа № 754/11911/17
Суддя: Панченко О. М.
Дата ухвалення: 2017-10-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/813/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 жовтня 2017 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Панченко О.М., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об»єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати неправомірними дії Відповідачів щодо відмови їй у призначенні пенсії; зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві зарахувати до спеціального стажу по вислузі років трудовий стаж її роботи на посаді спеціаліста по лікувальній фізкультурі за період 11.05.2007 року по 08.07.2012 року та стаж роботи на посаді медичної сестри 01.03.2009 року по 28.07.2012 року в неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова»; зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві поставити її на пенсійний облік та призначити пенсію за вислугою років починаючи з 21.04.2016 року.

Свої вимоги мотивує тим, що починаючи з 2015 року вона зверталась до ЛО УПФУ в м. Києві (далі відповідач 1) з відповідним пакетом документів для обчислення та нарахування їй пенсії. Також нею було надано копію трудової книжки та додаткові документи, які підтверджували факт її роботи та звільнення. 11.08.2015 року нею було отримано відмову відповідача 1 у призначенні та нарахуванні їй пенсії за вислугу років. Відмова відповідача 1 аргументована тим, що начебто треба надати уточнюючу довідку: чи відноситься посада спеціаліста 1 категорії до середнього медичного персоналу, чи наявна при науково-дослідницькому інституті клініка та чи працювала вона в зазначений період.

21 квітня 2016 року вона вдруге звернулася з заявою про призначення пенсії до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві. До заяви було подано повний пакет документів для взяття на облік та призначення пенсії за вислугу років. Надано всі необхідні документи, її наявний спеціальний стаж був більший ніж 26 років.

Однак 04.05.2016 року вона отримала письмову відповідь за № 2695/15/Е-171, згідно якої призначити пенсію відповідач 1 відмовився, так як не зараховується її стаж роботи в період часу з 11.05.2007 р. по 28.07.2012 р. в Кримській республіканській установі «Науково-дослідний інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова» на посаді спеціаліста 1 категорії, в зв'язку з відсутністю даної посади в наказі МОЗ України від 25.12.1992 р. та період роботи за сумісництвом в ДП «Санаторії АЙ-Петрі» «ЗАО «Укрпрофоздоровниця» згідно довідки № 25 від 05.02.2015 р., тому що зарахування до спеціального стажу роботи за сумісництвом у чинному законодавстві України не передбачено.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року було підтверджено факт роботи позивача на посаді медичної сестри у період з 01.03.2009 року по 28.07.2012 року в неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М.Сеченова», що набрало законної сили. 29.06.2017 року.

11.05.2017 року позивач втретє звернулася з відповідною заявою про призначення пенсії до Відповідача 1 та знову отримала відмову від 06.06.2017 року, в якій Управління посилається на те, що відсутні законні підстави для призначення їй пенсії. В зв»язку з чим, позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Від Пенсійного фонду України до суду надійшли письмові заперечення з проханням відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Від Лівобережного об»єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до суду не надійшло жодних пояснень або заперечень на позов, відповідно до відмітки копію адміністративного позову разом з додатками уповноваженою особою отримано 19.09.2017 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно із п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом було встановлено наступне.

Судом було встановлено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою з зони проведення антитерористичної операції АР Крим, що підтверджується відповідною довідкою внутрішньо переміщеної особи.

В своєму адміністративному позові позивач посилається на те, що починаючи з 2015 року вона зверталась до ЛО УПФУ в м. Києві (далі відповідач 1) з відповідним пакетом документів для обчислення та нарахування їй пенсії. Також нею було надано копію трудової книжки та додаткові документи, які підтверджували факт її роботи та звільнення. 11.08.2015 року нею було отримано відмову відповідача 1 у призначенні та нарахуванні їй пенсії за вислугу років. Відмова відповідача 1 аргументована тим, що начебто треба надати уточнюючу довідку: чи відноситься посада спеціаліста 1 категорії до середнього медичного персоналу, чи наявна при науково-дослідницькому інституті клініка та чи працювала вона в зазначений період.

21 квітня 2016 року вона вдруге звернулася з заявою про призначення пенсії до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві. До заяви було подано повний пакет документів для взяття на облік та призначення пенсії за вислугу років. Надано всі необхідні документи, її наявний спеціальний стаж був більший ніж 26 років.

Однак 04.05.2016 року вона отримала письмову відповідь за № 2695/15/Е-171, згідно якої призначити пенсію відповідач 1 відмовився, так як не зараховується її стаж роботи в період часу з 11.05.2007 р. по 28.07.2012 р. в Кримській республіканській установі «Науково-дослідний інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова» на посаді спеціаліста 1 категорії, в зв'язку з відсутністю даної посади в наказі МОЗ України від 25.12.1992 р. та період роботи за сумісництвом в ДП «Санаторії АЙ-Петрі» «ЗАО «Укрпрофоздоровниця» згідно довідки № 25 від 05.02.2015 р., тому що зарахування до спеціального стажу роботи за сумісництвом у чинному законодавстві України не передбачено.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року було підтверджено факт роботи позивача на посаді медичної сестри у період з 01.03.2009 року по 28.07.2012 року в неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М.Сеченова», що набрало законної сили. 29.06.2017 року.

11.05.2017 року позивач втретє звернулася з відповідною заявою про призначення пенсії до Відповідача 1 та знову отримала відмову від 06.06.2017 року, в якій Управління посилається на те, що відсутні законні підстави для призначення їй пенсії. В зв»язку з чим, позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права. Крім того, вважає, що Управління Пенсійного фонду не взяло до уваги відомості Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, як те передбачено Постановою КМУ № 637 від 12.08.1993 р., оскільки всі підприємства, де вона заробляла свій спеціальний стаж знаходяться на окупованій території Криму. Також, Відповідач 1 всупереч діючим вимогам пенсійного законодавства, зобов'язав її самостійно звернутися до попередніх роботодавців, що знаходяться на окупованій території Криму, проте, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207, згідно пункту 3 статті 9 ЗУ № 1207 будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Абзацом 6 пункту 20 Постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. N 637 передбачені можливість отримання органами Пенсійного фонду України інформації про осіб, які претендують на отримання пенсії, у тому числі по вислузі років з Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування: «У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.»

На підтвердження того, що позивачка дійсно працювала на посаді керівника фізичного виховання (ЛФК) у відділі неврології підтверджується Витягом Міністерства охорони здоров'я України з ДП «Укрмедреєстр» (автоматизована база даних), в якій зазначено, що вона була прийнята на роботу згідно наказу № 135 від 08.05.2007 року. Звільнена з посади 30.08.2012 року згідно Наказу № 207 від 28.07.2012 р.; на посаді інструктора ЛФК - Архівними довідками від 17.05.2017 р. про тарифікацію списку співробітників Кримського Республіканського НІІ ім. І.М.Сеченова МОЗ.

Крім того, в матеріалах справи є копія трудової книжки, довідка № 25 від 25.02.2015р., в якій зазначається, що вона працювала медичною сестрою (зазначена посада є у переліку посад постанова КМУ № 909 від 04.11.1993, які надають право на пенсію за вислугу років) , відповідно до якої стаж роботи в спірний період складає 42 місяці трудового стажу.

Згідно запису у трудовій книзі зазначено, що з 11.05.2007 р. позивач працювала в Кримській республіканській установі «Науково-дослідницькому інституті фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова» на посаді спеціаліста 1 категорії. Проте, як зазначає в своєму позові позивач, виправити помилку у трудовій книжці у зв'язку з окупацією Криму немає можливості.

У листі № 1008 від 28.12.2015р. зазначено, що з 01.03.2009 р. на підставі наказу № 31 від 20.02.2009 р.,позивач була переведена на посаду медичної сестри неврологічного відділення. Посада медичної сестри прямо передбачена у Постанові Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 року, а тому відповідний стаж зараховується до спеціального і надає право позивачці на зарахування цього стажу до пенсії по вислузі років. Таким чином з 01.03.2009 р. по 28.07.2012 р. позивач перебувала офіційно на посаді медичної сестри неврологічного відділення, що відповідно складає 3 роки та 4 місяці.

Крім того, позивачка офіційно звернулася з запитом до МОЗ України для отримання інформації щодо наявності у «Науково-дослідному інституті фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова» ліцензії на медичну практику.

Листом № 17-06/Е-1217/2160-ЗВ від 01.03.2016 р. підтверджено, що «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова» мав відповідну ліцензію до 11.8.2011 р., також у зв'язку зі зміною назви, було отримано відповідну ліцензію.

Тобто, твердження відповідача, що установа, де працювала позивач, не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 р., щодо відсутності медичного стажу, не відповідає дійсності, оскільки на період роботи позивачки у роботодавця «Науково-дослідницького інституту фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова» постійно діяла відповідна ліцензія на медичну практику.

В своєму адміністративному позові позивач посилається на те, що для отримання кваліфікованої відповіді від центрального органу Пенсійного фонду України щодо вирішення спірної ситуації по нарахуванню її пенсії по вислузі років нею було надано весь пакет документів, який був наявний у неї. До звернення було додано всі письмові свідчення свідків з місця роботи, де вона працювала, у тому числі на посаді медичної сестри та спеціаліста по лікувальній фізкультурі (керівник фізичного виховання) у відділі неврології. Також були надані довідки з МОЗ щодо того, що підприємство, де є спірний період її праці мав і досі має лікувальну ліцензію. Також було надано рішення Дніпровського суду м. Києва від 30 березня 2017 року, про підтвердження роботи на посаді медичної сестри в певний період.

У відповідності до п. «е» ч.1 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом з 01 квітня 2015 по 31 березня 2016 не менше 25 років 6 місяців.

Відповідно до положень ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах незалежно від використовуваних форм власності та господарювання. До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягає державному соціальному страхуванню.

Згідно ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Позивачкою були надані додаткові довідки з місця роботи щодо підтвердження стажу, який дає право призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог діючого пенсійного законодавства України.

Відповідно до статті 2 закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам України призначаються трудові пенсії за віком, по інвалідності, у разі втрати годувальника та за вислугу років.

Згідно зі статтею 55 (пункт «Е») закону України «Про пенсійне забезпечення», працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення мають право на пенсію за вислугу років за наявності в них спеціального стажу роботи не менше 25-ти років (чоловікам і жінкам) за Переліком, що затверджується в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 56 та ст. 62 закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства у колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи тривалості перерв. Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до вимог ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Як відомо, згідно зі ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (набрав чинності з 1 січня 2004 р.) страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачено страхові внески в сумі не менш ніж мінімальний страховий внесок. Ураховуючи абзац другий ч.16 Прикінцевих положень, слід зауважити, що під час визначення права на пенсію за вислугу років стаж як до, так і після 1 січня 2004 р. обчислюється за нормами Закону «Про пенсійне забезпечення» та постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.93 р. № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» - за даними трудової книжки, а за потреби - уточнюючих довідок. Отже, для визначення права на зарахування до спеціального стажу певного періоду роботи потрібно, щоб особа працювала в закладах і на посадах, які дають право на пенсію за вислугу років. У тому разі, якщо із записів трудової книжки неможливо зробити відповідний висновок, до рай(міськ)управління Пенсійного фонду додатково подається уточнююча довідка закладу (установи). Також під час вирішення цього питання може бути розглянуто інші документи (положення про заклад, структуру, штатні розписи тощо).

Постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 року затверджено перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

В Постанові Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» передбачено, що лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 2) та в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (стаття 13), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Так, у Рішенні «Руїз Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року Європейський Суд з прав людини нагадав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються; межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи.

Також, у Рішенні «Артіко проти Італії» від 13 травня 1980 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року у справі №15-рп/2004 зазначив, що «верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в ОСОБА_5 України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права».

Статтею 24 Конституції України встановлюється рівність конституційних прав і свобод усіх громадян та неможливість їх обмеження за будь-якими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов′язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов′язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналізуючи все вище викладене та зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 158-159,160-162,163, 183-2 КАС України, п. «е» ч.1 ст. 55, ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пункт 20 Постанови КМУ №637 суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об»єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Лівобережного об»єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві та Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві зарахувати до спеціального стажу по вислузі років трудовий стаж роботи ОСОБА_1 на посаді спеціаліста по лікувальній фізкультурі за період 11.05.2007 року по 08.07.2012 року та стаж роботи на посаді медичної сестри 01.03.2009 року по 28.07.2012 року в неврологічному відділенні Кримської республіканської установи «Науково-дослідницький інститут фізичних методів лікування і медичної кліматології ім. І.М. Сєченова».

Зобов'язати Лівобережне об'єднане Управління Пенсійного Фонду України в м. Києві поставити ОСОБА_1 на пенсійний облік та призначити пенсію за вислугою років починаючи з 21.04.2016 року.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її отримання.

Суддя О.М. Панченко