Справа № 697/1413/17
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 697/1413/17 Головуючий у 1-й інстанції: Середа Л.В. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

26 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Ключковича В.Ю., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області, у якому просив:

визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в призначенні та виплаті позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ;

зобов'язати відповідача прийняти рішення про призначення, нарахування та виплату позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ з часу звернення до органу Пенсійного фонду України, тобто, з 13.04.2017.

В обґрунтування вимог своєї заяви позивач зазначив, що неврахування відповідачем до загального стажу при розрахунку розміру довічного грошового утримання періодів його служби в армії, навчання та роботи в слідчих органах, не ґрунтується на вимогах чинного на час виникнення спірних відносин законодавства.

Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 серпня 2017 року позов задоволено повністю.

Приймаючи таке рішення, місцевий суд погодився з доводами позивача з приводу того, що зазначені періоди повинні бути враховані при визначенні розміру довічного грошового утримання позивача, а також звернув увагу на те, що гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України.

В апеляційній скарзі відповідач просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні вимог позивача.

Скаржник вказує на те, що періоди служби в армії, навчання та роботи в слідчих органах не можуть бути враховані до стажу позивача, оскільки це суперечить положенням ст. 135, 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402, а тому вважає, що розмір довічного грошового утримання позивача розраховано у відповідності до вимог чинного законодавства.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів, згідно з ч. 4 ст. 196 ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову є правильним, зважаючи на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що у період з 14 листопада 1980 року по 09 листопада 1982 року позивач проходив строкову військову службу у лавах радянської армії. З 01 вересня 1987 року по 30 червня 1991 року навчався у Харківському юридичному інституті імені Дзержинського. У період з 01 серпня 1991 року по 21 липня 1997 року працював у слідчому відділенні Чорнобаївського МРВ УМВС України в Черкаській області.

З 28 липня 1997 року ОСОБА_2 призначено на посаду судді Канівського міського суду Черкаської області. 23 березня 2004 року позивача переведено на посаду судді Канівського міскрайонного суду Черкаської області.

На підставі заяви позивача від 06 вересня 2016 року ОСОБА_2 було звільнено з посади судді у відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №644/0/15-17 від 30 березня 2017 року, у зв'язку із чим управлінням ПФУ його переведено з пенсії за віком за Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на щомісячне довічне утримання судді у відставці.

На звернення позивача від 02 червня 2017 року про надання інформації щодо розміру довічного грошового утримання, відповідач листом від 09 червня 2017 року № 131/Д-10 повідомив про те, що до стажу роботи судді позивачеві зараховано періоди: з 28 липня 1997 року по 23 березня 2004 року - на посаді судді Канівського районного суду Черкаської області та з 23 березня 2004 року по 22 вересня 2016 року - на посаді судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області. Загалом, стаж роботи на посаді судді становить 19 років і 8 місяців.

Поряд із цим зазначено, що періоди роботи в органах МВС, проходження військової служби та навчання у вищому навчальному закладі до стажу судді не зараховані з огляду на те, що це не передбачено положеннями ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». У зв'язку із цим, розмір призначеного позивачеві щомісячного довічного грошового утримання становить 80% від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком місцевого суду про те, що незарахування відповідачем названих періодів до стажу роботи суддею є неправомірним, оскільки має наслідком істотне звуження набутого позивачем права на отримання довічного грошового утримання у належному розмірі, як однієї із конституційних гарантій незалежності судді.

Розглядаючи спірні правовідносини, судова колегія акцентує увагу на тому, що Конституційним судом України неодноразово вирішувалися питання стосовно конституційності правових норм, які стосувалися гарантій незалежності суддів.

Аналіз рішень Конституційного Суду України, ухвалених цим Судом упродовж 2002 - 2016 років свідчить на користь висновку про те, що КСУ сформовано безумовну правову позицію, згідно з якою, при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них, неприпустимим є скасування чи звуження існуючих гарантій незалежності суддів, у тому числі заходів їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення, до яких належить і довічне грошове утримання судді у відставці.

Так, в пункті 7 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 суд зазначив, що конституційний статус судді передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості. Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності. Право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага. Статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для припинення повноважень після здійснення професійної діяльності протягом визначеного строку, право на отримання виплат (пенсії, щомісячного довічного грошового утримання), рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді.

При цьому, в п.2 резолютивної частини зазначеного рішення Конституційний Суд України зазначив, що за змістом статті 126 Конституції України положення ч.3 статті 11 Закону України «Про статус суддів» у взаємозв'язку з ч.8 статті 14 Закону України «Про судоустрій України» (в редакціях, чинних на час розгляду справи судом) треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

В пункті 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що забезпечує їх належне матеріальне утримання. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені Конституцією України та Законом України «Про статус суддів». Згідно з ч.1 статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Це положення передбачає і фінансування щомісячного довічного грошового утримання суддів за рахунок коштів Державного бюджету України, а не Пенсійного фонду України (абзац восьмий пункту 7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання). Особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності, що закріплюється у статті 126 Конституції України, і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Відповідно до ч.3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» внесено зміни до вказаної норми, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 % грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування судді, який працює на відповідній посаді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частини третьої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» у зв'язку з тим, що вона не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить статті 126 Основного Закону України та вказано, що підлягає застосуванню частини третьої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації, як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсії) чи внаслідок припинення повноважень чи набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

При цьому, у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголосив, що неодноразово висловлював та враховує попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема і суддів у відставці, що були викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Конституційний суд України в рішенні від 08.06.2016 р. № 4-рп/2016 визначив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними та є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зарахування половини строку навчання, періодів строкової військової служби та роботи позивача в органах МВС до стажу його роботи суддею, колегія суддів, з урахуванням наведених висновків Конституційного Суду України, зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, що діяла до внесення змін Законом України від 08 липня 2011 року №3668-VI) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Відповідно до вимог пункту 11 Прикінцевих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 7 липня 2010 року № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 було обрано на посаду судді до набрання чинності цим Законом.

Абзацом 2 ч. 4 ст. 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII "Про статус суддів" (далі - Закон № 2862-XII, в редакції, яка діяла на день набрання чинності Законом № 2453-VI) було передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Відповідно до абз. 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" (чинної станом на день набрання чинності Законом № 2453-VI у відповідній цьому періоду редакції) передбачено зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Водночас, прикінцеві та перехідні положення прийнятого пізніше Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 р. № 192-VIІ (набрав чинності 29 березня 2015 року), яким внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" 7 липня 2010 року № 2453-VI, не містять положення стосовно збереження за суддями стажу роботи, який на момент набрання ним чинності надавав їм право на певний розмір доплати за вислугу років або право на вихід у відставку.

Так само, у подальшому, положеннями прийнятого пізніше Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», на який посилається відповідач в обґрунтування своїх доводів, не передбачено можливості зарахування до суддівського стажу роботи в органах МВС, проходження військової служби та половини навчання у вищому навчальному закладі.

Апеляційний суд констатує, що відсутність такої норми є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією і законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може були звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Отже позивач, набувши право на зарахування до його суддівського стажу періодів роботи в органах МВС, військової служби та половини строку навчання у вищому навчальному закладі ще до моменту набрання чинності Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», права на зарахування цих періодів не втратив, оскільки це безпосередньо впливає на розмір його довічного грошового утримання і в іншому випадку безумовно мало б наслідком звуження Конституційних гарантій незалежності судді.

Слід акцентувати увагу також і на тому, що Вища рада правосуддя у рішенні від 30 березня 2017 року № 644/0/15-17, яким ОСОБА_2 звільнено з посади судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області у зв'язку із поданням заяви про відставку, встановила, що до стажу роботи позивача, що дає право на відставку, крім роботи на посаді судді підлягає зарахуванню, в тому числі, проходження строкової військової служби в Радянській армії з листопада 1980 року по листопад 1982 року та половина строку навчання за денною формою в Харківському юридичному інституті імені Дзержинського Ф.Е. з вересня 1987 року по червень 1991 року. Цим же рішенням ВРП установлено, що суддя набув достатній для відставки стаж роботи на день звернення до Ради із заявою про відставку відповідно до Закону № 2453-VI (а.с. 38).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 55 цього ж Закону питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

Рішення ВРП від 30 березня 2017 року № 644/0/15-17, відповідно до якого встановлено необхідність зарахування спірних періодів до суддівського стажу позивача, є чинним і було враховане Канівським міськрайониим судом Черкаської області під час складення довідки щодо розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 (а.с. 40).

На думку колегії суддів, у пенсійного органу були відсутні правові підстави для неврахування рішення ВРП від 30 березня 2017 року № 644/0/15-17, як колегіального конституційного органу державної влади та суддівського врядування, а також виданої на підставі цього рішення довідки щодо розрахунку суддівського стажу позивача.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У розглядуваному випадку, апеляційний суд вважає, що позивач, подавши заяву про звільнення у відставку з посади судді 06 вересня 2016 року, саме у період дії законодавства, яким передбачалося, що зазначені періоди роботи позивача в органах МВС, військової служби та половини строку навчання у вищому навчальному закладі підлягали зарахуванню до суддівського стажу, мав «законне сподівання» на те, що ці періоди будуть зараховані до такого стажу і, відповідно, довічне грошове утримання йому буде призначено виходячи з 90% грошового забезпечення судді.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26.09.2014, за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя.

З огляду на зазначені обставини та правові норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області на постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення, а постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 09 серпня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяВ.Ю. Ключкович

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 29.09.2017

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Ключкович В.Ю.