Справа № 817/1238/17
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2017 р.Р і в н е 817/1238/17
17год. 15хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Комшелюк Т.О. (головуючий), суддів Махаринця Д.Є. Недашківської К.М. , за участю секретаря судового засідання Климчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1, представник ОСОБА_2

відповідача: представник не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання відмови незаконною та зобов'язання здійснити компенсаційну виплату,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправною відмови у виплаті компенсаційних коштів за насильницьке вивезення і каторжну працю у Німеччині під час Другої світової війни та зобов'язання виплатити такі кошти, належні йому як спадкоємцю після смерті батька. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що його батько ОСОБА_4, 1927 р. н. був примусово вивезений на роботи до Німеччини в період Великої Вітчизняної війни з липня 1941 року по квітень 1945 року, що підтверджується даними Архівної Довідки від 07.12.2016 року №Б-53/06-25. Зокрема, він працював в сільському господарстві у громадянина Німеччини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується інформацією, наданою з Міжнародної служби розшуку. Довідку із зазначенням періоду перебування його батька на таких роботах позивач отримав лише в грудні 2016 року. Позивач вказує, що йому було відомо, що його батько при житті також звертався до архівних установ для витребування необхідних документів, що підтверджується листом-зверненням до громадських об'єднань «Меморіал» і «Остарбайтер» від 06.08.1990р. і відповіддю газети «Красная Звезда» від 17.09.1990р., а також до міжнародної служби розшуку від 24.01.1992р., відповідь від якої про те, що його батько дійсно працював у сільському господарстві громадянина Німеччини ОСОБА_3 на території окупованої Чехословаччини, надійшла 20.07.2001р. Інших звернень і відповідей у позивача не збереглося. 12 грудня 2016 року позивач звернувся до Посольства Федеративної Республіки Німеччина та до Міністерства юстиції України з проханням роз'яснити йому, як спадкоємцеві ОСОБА_4, яким чином він може отримати грошову компенсацію у зв'язку із насильницьким вивезенням батька на каторжні роботи в період Великої Вітчизняної війни з липня 1941 року по квітень 1945 року. Відповідь з Посольства ФРН була надана 15 грудня 2016 року в якій зазначено, що подібні компенсації виплачувалися німецьким фондом «Пам'ять, відповідальність і майбутнє», який існував до червня 2007 року. В Україні виплати компенсацій за примусові роботи в період німецько-радянської війни здійснювалися через Український Національний Фонд «Взаєморозуміння і примирення» при КМУ, який було ліквідовано у 2011 році за дорученням Прем'єр-міністра України. У листі Міністерства юстиції України від 28.12.2016 року №46840/П-31905/7 також зазначено про згадані фонди та те, що правонаступником Українського Національного Фонду «Взаєморозуміння і примирення» при Кабінеті Міністрів України з питань компенсаційних виплат після його ліквідації визначено Міністерство соціальної політики України. 10.02.2017 року позивач звернувся до Міністерства соціальної політики України з проханням здійснити йому, як спадкоємцю ОСОБА_4, виплату, право на яку належало його батькові. У своїй відповіді від 10.03.2017 року Міністерство соціальної політики України фактично відмовило в задоволені вимоги без обґрунтованих підстав для цього. Позивач вважає таку відмову незаконною, необґрунтованою оскільки вона порушує законні права та інтереси позивача, так як грошові кошти, на які він має право, захищені правом приватної власності, яке гарантується ст. 41 Конституції України та ст.1 Протоколу 1 до Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 1950 року, ратифікованої Україною у 1997 році. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Одночасно, представник позивача в судовому засіданні додатково пояснив, що він, в інтересах позивача, неодноразово звертався із запитами до відповідача з приводу надання інформації по коштах, отриманих Фондом за період його існування, чи наявні залишки таких коштів на рахунках та із зверненням про роз'яснення. Однак, отриманий лист відповідача на запит на інформацію не містить жодних відповідей на питання, викладені у запиті, а містить лише загальні тези. Крім того, на запит на роз'яснення представник позивача взагалі відповіді від відповідача не отримав.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений, про причини неприбуття суд не повідомив. Жодної правової позиції з приводу заявлених позовних вимог суду не висловив.

Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

На підставі викладеної правової норми, суд вирішив здійснити розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, оцінивши надані докази, суд виходить з огляду на наступне:

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4, 1927 року народження в роки Великої Вітчизняної війни був насильно вивезений на примусові роботи до Германії в період з липня 1941 по квітень 1945 року та працював в сільському господарстві у громадянина Німеччини ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач - ОСОБА_1, є сином померлого учасника Великої Вітчизняної війни ОСОБА_4 та є спадкоємцем першої черги за законом.

12 грудня 2016 року позивач звернувся до Посольства Федеративної Республіки Німеччина та до Міністерства юстиції України з проханням роз'яснити йому, як спадкоємцеві ОСОБА_4, яким чином він може отримати грошову компенсацію у зв'язку із насильницьким вивезенням батька на каторжні роботи в період Великої Вітчизняної війни з липня 1941 року по квітень 1945 року.

Відповідь з Посольства ФРН була надана 15 грудня 2016 року в якій зазначено, що подібні компенсації виплачувалися німецьким фондом «Пам'ять, відповідальність і майбутнє», який існував до червня 2007 року.

В Україні виплати компенсацій за примусові роботи в період німецько-радянської війни здійснювалися через Український Національний Фонд «Взаєморозуміння і примирення» при КМУ, який було ліквідовано у 2011 році за дорученням Прем'єр-міністра України.

У листі Міністерства юстиції України від 28.12.2016 року №46840/П-31905/7 також зазначено про згадані фонди та те, що правонаступником Українського національного фонду «Взаєморозуміння і примирення» при Кабінеті Міністрів України з питань компенсаційних виплат після його ліквідації визначено Міністерство соціальної політики України.

10.02.2017 року позивач звернувся до Міністерства соціальної політики з проханням здійснити йому, як спадкоємцю ОСОБА_4, виплату, право на яку належало його батькові.

У своїй відповіді від 10.03.2017 року Міністерство соціальної політики України вказало, що ним було розглянуто звернення позивача з приводу виплати компенсації за померлого батька, якого було насильно вивезено на примусові роботи до Чехословаччини під час Великої Вітчизняної війни та повідомляє позивача про те, що Фонд відповідно до покладених на нього завдань здійснював компенсаційні виплати і надавав гуманітарну допомогу жертвам нацистських переслідувань, був єдиним розпорядником коштів, що надходили для компенсаційних виплат жертвам нацистських переслідувань, і координатором реалізації гуманітарних програм щодо жертв нацистських переслідувань та увічнення пам'яті жертв війни.

Також зазначив, що усі питання компенсаційних виплат жертвам рабської і примусової праці націонал-соціалізму регулював Закон ФРН «Про створення Фонду «Пам'ять, відповідальність і майбутнє». Пунктом 14 цього Закону передбачено, що Німецький Федеральний Фонд 31 грудня 2006 року завершив програму виплат жертвам рабської і примусової праці націонал-соціалізму. Німецький Федеральний Фонд «Пам'ять, відповідальність і майбутнє» здійснював виплати жертвам рабської і примусової праці націонал-соціалізму через Український національний фонд «Взаєморозуміння і примирення» при Кабінеті Міністрів України, який Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2011 №455 було ліквідовано. Усі документи щодо зазначених виплат передані на постійне зберігання до Центрального державного архіву вищих органів влади та управління України.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Доводи позивача про протиправність рішення відповідача про відмову у виплаті йому компенсації як спадкоємцю ОСОБА_4 без обґрунтованих для цього підстав є частково прийнятними.

Так, Законом ФРН «Про створення фонду «Пам'ять, відповідальність і майбутнє» від 12.08.2000 передбачено забезпечення за допомогою партнерських організацій фінансових коштів для надання виплат, зокрема, колишнім працівникам примусової праці.

Український національний фонд «Взаєморозуміння і примирення» за рахунок коштів Федеративної Республіки Німеччина відповідно до досягнутих чотиристоронніх домовленостей між Урядами Республіки Бєларусь, Російської Федерації, України і Федеративної Республіки Німеччина врегульовував питання про виплату компенсаційних платежів громадянам колишнього СРСР, які в роки Другої світової війни стали жертвами нацистських переслідувань (29.01.1993р., м. Бонн, ФРН).

Відповідно до зазначеної чотиристоронньої Угоди та тристоронньої Угоди між Урядами Республіки Бєларусь, України і Російської Федерації (м. Мінськ, Республіка Бєларусь), УНФ «Взаєморозуміння і примирення» здійснював виплату одноразової компенсаційної допомоги за рахунок коштів ФРН громадянам колишнього СРСР, які в роки Другої світової війни особливо постраждали від націонал-соціалістських переслідувань, а саме: колишнім в'язням нацистських концтаборів, колишнім в'язням гетто, інших аналогічних за режимом місць примусового утримання, громадянам, які були депортовані на примусові роботи за межі колишнього СРСР на територію Німецької імперії та країн, що були в стані війни з колишнім СРСР, або на територію країн, окупованих Німецькою імперією, в т.ч. дітям, народженим у нацистській неволі.

Згідно з Законом ФРН, прийнятим Бундестагом за результатами переговорів делегацій країн Центральної і Східної Європи з німецькою стороною, УНФ «Взаєморозуміння і примирення» є партнерською організацією Федерального фонду «Пам`ять, відповідальність і майбутнє» щодо здійснення фінансових виплат жертвам націонал-соціалізму в Україні (§9 Закону ФРН «Про заснування Федерального фонду «Пам'ять, відповідальність і майбутнє»).

Кабінетом Міністрів України (постанова №453 від 16.06.1993 року) було засновано Український національний фонд «Взаєморозуміння і примирення», діяльність якого направлена на врегулювання питань про виплату компенсаційних платежів громадянам колишнього СРСР, які в роки війни стали жертвами нацистських переслідувань.

УНФ «Взаєморозуміння і примирення» відповідно до ст.7 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», яка була чинною на момент виплати компенсацій, є спеціально уповноваженим органом з питань компенсаційних виплат та надання гуманітарної допомоги жертвам нацистських переслідувань.

Положення про Український національний фонд «Взаєморозуміння і примирення» затверджується Кабінетом Міністрів України.

Український національний фонд "Взаєморозуміння і примирення" є єдиним розпорядником коштів, що надходять для компенсаційних виплат жертвам нацистських переслідувань, та координатором здійснення гуманітарних програм щодо жертв нацистських переслідувань.

Кошти Українського національного фонду "Взаєморозуміння і примирення" перебувають на спеціальному рахунку у банківській установі, визначеній Національним банком України та Кабінетом Міністрів України, і вилученню не підлягають.

Контроль за використанням компенсаційних виплат та інших коштів Українського національного фонду «Взаєморозуміння і примирення» здійснює спостережна рада цього Фонду.

До її складу, крім осіб, визначених Кабінетом Міністрів України, входять, за їх згодою, народні депутати України.

Вищезазначена стаття 7 вказаного Закону виключена згідно із Законом України від 24.12.2010 року № 2895-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про жертви нацистських переслідувань».

Відповідно до п.3 Закону №2895, правонаступником Українського національного фонду «Взаєморозуміння і примирення» при Кабінеті Міністрів України з питань компенсаційних виплат після його ліквідації визначено Міністерство соціальної політики України.

З наведених правових норм слідує, що в період часу з 2000 по 2007 рік здійснювались виплати одноразової компенсаційної допомоги за рахунок коштів ФРН громадянам колишнього СРСР, які в роки Другої світової війни особливо постраждали від націонал-соціалістських переслідувань. З цією метою були створені відповідні фонди, зокрема, на території Німеччини та України. Виплати ФРН звершилися в червні 2007р., а 24.12.2010 року Український національний фонд «Взаєморозуміння і примирення» ліквідований.

Разом з тим, суд повторює, що у відповідності до Закону України №2895, правонаступником Українського національного фонду «Взаєморозуміння і примирення» при Кабінеті Міністрів України з питань компенсаційних виплат після його ліквідації визначено Міністерство соціальної політики України.

Однак, як встановлено судом, відповідач, на звернення позивача з приводу можливості отримання компенсації, надав інформацію, яка є незрозумілою та нечіткою для сприйняття, відповідь не містить конкретизованої відмови у виплаті з її належним обґрунтуванням. Із змісту вказаного рішення можна лише здогадуватися, що позивачу відмовлено у виплаті, що є неприпустимим при прийнятті рішень суб'єктом владних повноважень.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень не відповідає критеріям, встановленим ч.3 ст. 2 КАС України, а тому таке рішення в частині роз'яснення позивачу стосовно можливості отримання компенсації є протиправним.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов'язання відповідача здійснити належну йому компенсаційну виплату його батька, ОСОБА_4 за насильницьке вивезення і каторжну працю протягом трьох років і десяти місяців у розмірі 150000грн., то такі вимоги задоволенню не належать з огляду на наступне.

Як зазначено вище по тексту постанови, виплати одноразової компенсаційної допомоги громадянам колишнього СРСР, які в роки Другої світової війни особливо постраждали від націонал-соціалістських переслідувань, здійснювались за рахунок коштів ФРН.

Згідно із законом ФРН про створення фонду «Пам'ять, відповідальність і майбутнє» і Законом «Про жертви нацистських переслідувань», Положенням про порядок і критерії призначення компенсаційних виплат громадянам, які постраждали від націонал-соціалістських переслідувань у роки Другої світової війни, затвердженим рішенням Спостережної ради Українського національного фонду «Взаєморозуміння і примирення» (далі - УНФ) від 29.06.1994 року, УНФ здійснює виплати компенсаційної допомоги громадянам, які насильно були вивезені на примусові роботи до Німеччини станом на 16.06.1993 року.

У разі смерті особи, яка мала право на компенсаційну допомогу, після 16.06.1993 року, право на одержання одноразової компенсації мали спадкоємці першої черги за законом, які представили підтверджувальні документи.

Спостережною радою УНФ 19.07.2001 року було прийнято рішення про встановлення терміну прийому заяв на одержання компенсаційної допомоги за рахунок коштів ФРН, виділених у 1993-1995 роках, до 31.12.2001 року.

Відповідно до вимог параграфу 14 п.3 закону ФРН, правочинні правонаступники повинні протягом 6 місяців з дня смерті постраждалого подати заяву та правовстановлюючі документи до обласного відділення УНФ за місцем проживання жертви нацизму.

30 вересня 2006 року всі права на одержання виплат втрачаються.

Виплата після 30.09.2006 р. можлива тільки в разі, коли призначення було зроблено своєчасно, проте через помилкове опрацювання виплата вчасно не відбулася, або в інших винятково складних випадках.

В судовому засіданні встановлено, що батько позивача ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач до 30.09.3006 року заяви із відповідними документами до УНФ про виплату вказаної компенсації як спадкоємцю не подавав, отже така виплата йому не призначалась.

З врахуванням зазначеного, на думку суду, позовна вимога щодо зобов'язання відповідача здійснити належну йому компенсаційну виплату є передчасною оскільки призначення компенсаційних виплат та їх розмір здійснюється безпосередньо Федеративною Республікою Німеччини, а відповідач, як правонаступник УНФ може лише виплатити такі кошти позивачу, в разі їх надходження з ФРН.

Згідно із п.1 ч.2 ст.162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання не чинним рішення чи окремих його положень.

Позовна вимога позивача про визнання протиправним рішення відповідача без його скасування не передбачає повного захисту його прав, в зв'язку з чим суд уважає за необхідне рішення (начебто відмову) відповідача №143/0/167-17/401 від 10.03.2017 визнати протиправною та скасувати в частині не надання ОСОБА_1 роз'яснення щодо можливості отримання компенсаційних виплат за примусові роботи особам, які були вивезені до Німеччини під час Другої світової війни, належних ОСОБА_4, а також роз'яснень щодо порядку, способу, механізму їх виплати.

З врахуванням зазначеного, суд приймає іншу постанову яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача (абз.2 ч.2 ст.162 КАС України), а саме зобов'язати відповідача повторно розглянути звернення позивача щодо можливості отримання відповідної компенсації із роз'ясненнями щодо порядку, способу та механізму їх виплати.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому належать до часткового задоволення.

В зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», ст.94 КАС України не застосовується.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства соціальної політики України від 10.03.2017 №143/0/167-17/401 в частині не надання ОСОБА_1 роз'яснення щодо можливості отримання компенсаційних виплат за примусові роботи особам, які були вивезені до Німеччини під час Другої світової війни, належних ОСОБА_4, а також роз'яснень щодо порядку, способу, механізму їх виплати.

Зобов'язати Міністерство соціальної політики України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 10.02.2017, роз'яснивши йому можливість отримання компенсаційних виплат за примусові роботи особам, які були вивезені до Німеччини під час Другої світової війни, належних ОСОБА_4, а також надати вичерпні роз'яснення щодо порядку, способу та механізму їх виплати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий cуддя Комшелюк Т.О.

Судді Махаринець Д.Є.

Недашківська К.М.