Справа № 826/14249/16
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 вересня 2017 року 12:04 № 826/14249/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М., за участю секретаря судового засідання Артеменко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доЕнергетичної митниці Державної фіскальної служби України
провизнання незаконним наказу, зобов'язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку,
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

від відповідача: Поберецький С.Д.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 06 вересня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Енергетичної митниці Державної фіскальної служби України (далі по тексту - відповідач) про:

- визнання протиправним наказ №100-о від 10.03.2016 року "Про звільнення" ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання - начальника відділу митних платежів та класифікації товарів в Енергетичній митниці ДФС;

- зобов'язання Енергетичну митницю ДФС зробити запис у трудовій книзі ОСОБА_1 щодо звільнити із займаної посади за власним бажанням з 02 квітня 2017 року;

- стягнення з Енергетичної митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 11 березня 2016 року по 02 квітня 2017 року у розмірі 65 489,76грн. (шістдесят п'ять тисяч чотириста вісімдесят дев'ять гривень 76коп.);

- стягнення з Енергетичної митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 04 квітня 2017року по 06 вересня 2017 року у розмірі 25 999,68грн. (двадцять п'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто дев'ять гривень 68коп.);

- стягнення з Енергетичної митниці ДФС на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати та витрати на правову допомогу.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю прийняття оскаржуваного рішення.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача проти позову заперечив.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Наказом Енергетичної митниці ДФС №52-о від 05.12.2014р. «Про призначення ОСОБА_1.» у зв'язку зі створенням Енергетичної митниці ДФС відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014р. №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» ОСОБА_1 призначено з 05 грудня 2014 року на посаду заступника начальника Управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання - начальника відділу митних платежів та класифікації товарів Енергетичної митниці ДФС, як такого, що успішно пройшов стажування, у порядку переведення з Міністерства доходів і зборів України.

Наказом Енергетичної митниці ДФС №100-о від 10.03.2016р. «Про звільнення ОСОБА_1.» звільнено ОСОБА_1, заступника начальника Управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання - начальника відділу митних платежів та класифікації товарів Енергетичної митниці ДФС, із займаної посади 10.03.2016р. за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Підставою прийняття наказу №100-о була заява ОСОБА_1

Вважаючи протиправним наказ про звільнення та у зв'язку із цим про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Абзацом першим статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Так, у випадку, якщо працівник не бажає наводити мотиви свого звільнення або бажає звільнитися без додержання строку, передбаченого ст. 38 КЗпП України, за відсутності для цього поважних причин, його звільнення відбувається за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за умови, що сторони домовилися про цю підставу.

Окрім того, предметом доказування у даному випадку є встановлення свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки відсутність такого належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за угодою сторін.

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 березня 2016 року ОСОБА_1 в.о. начальнику Енергетичної митниці ДФС Вакуленку В.В. подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

10 березня 2016 року також позивачем подано в.о. начальнику Енергетичної митниці ДФС Вакуленку В.В. заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін від 10 березня 2016 року.

Як зазначає позивач, у зв'язку з поданою ним заявою про відкликання заяви про звільнення, він продовжував працювати на посаді заступника начальника управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання - начальника відділу митних платежів та класифікації товарів в Енергетичній митниці ДФС з 10 березня 2016 року по 04 квітня 2016 року.

Суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у період з 10.03.2016р. по 04.04.2016р. виконував покладені на нього функціональні повноваження відповідно до Положення про відділ митних платежів та класифікації товарів управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання, а саме: брав участь у розгляді запитів підрозділів митного оформлення Енергетичної митниці ДФС щодо вирішення складних випадків класифікації товарів та за результатами їх розгляду 31.03.2016р. підписав 4 рішення Відділу митних платежів та класифікації товарів про визначення коду товару (копія листа Енергетичної митниці ДФС від 29.04.2016р. №28-70-2/04/5-1479).

Крім того, згідно копій Реєстрів працівників Енергетичної митниці ДФС на перерахування за березень та квітень 2016 року, які містяться у матеріалах справи, ОСОБА_1 була виплачена заробітна плата за березень 2016 року у розмірі 1000,00грн. та 8316,78грн., а також за квітень 2016 року у розмірі 13627,63грн.

Згідно розрахункового листка ОСОБА_1 за березень 2016 року отримав заробітну плату у розмірі 8316,78грн., яка складається з - окладу; надбавки за спеціальне звання; вислуга; надбавки за високі досягнення; матеріальна допомога для вирішення соціально побутових питань та премія за лютий 2016 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач у період з 10.03.2016р. по 04.04.2016р. виходив на роботу та виконував посадові обов'язки.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у період з 11.03.2016р. по 18.03.2016р., з 21.03.2016р. по 25.03.2016р. перебував на лікарняному, що підтверджується Листками непрацездатності Серії АГЯ №280218 та Серії АГЯ №280465.

Однак, як зазначає позивач, йому 04.04.2016р. стало відомо, що 10.03.2016р. відповідачем на підставі його заяви від 10.03.2016р. та без урахування заяви про відкликання заяви про звільнення, прийнято наказ №100-о про звільнення за угодою сторін, про що у трудовій книжці зроблено відповідний запис №31 «Звільнений із займаної посади за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України».

Згідно письмових пояснень представника відповідача від 05.01.2017р., відповідачем визнано факт подачі ОСОБА_1 10 березня 2016 року заяви про відкликання заяви про звільнення. Зі слів ОСОБА_4 на заяві про відкликання заяви про звільнення від 10.03.2016р. не було будь-яких відміток відповідача, які б свідчили про її реєстрацію, резолюції на зазначеній заяві ним не накладалось.

Отже, з наведених вище підстав, суд вважає, що наказ Енергетичної митниці ДФС №100-о від 10.03.2016р. «Про звільнення ОСОБА_1.», яким звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання - начальника відділу митних платежів та класифікації товарів Енергетичної митниці ДФС, за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України є протиправним, а тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993, № 58 (далі по тексту - Інструкція №58), до трудової книжки вносяться:

відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження;

відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення;

відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України;

відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (п. 2.3, 2.4 Інструкції №58).

Згідно з п. 2.10 Інструкції №58 у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, звільнений ..." і зазначається нове формулювання.

Отже, у зв'язку з тим, що судом визнано протиправним наказ Енергетичної митниці ДФС №100-о від 10.03.2016р. «Про звільнення ОСОБА_1.», суд вважає, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача зробити запис у трудовій книзі ОСОБА_1 щодо звільнення із займаної посади за власним бажанням з 02 квітня 2017 року, є обґрунтованими та підлягаю задоволенню.

В частині позовних вимог щодо стягнення з Енергетичної митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 11 березня 2016 року по 02 квітня 2017 року у розмірі 65 489,76грн. (шістдесят п'ять тисяч чотириста вісімдесят дев'ять гривень 76коп.) та стягнення з Енергетичної митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 04 квітня 2017 року по 06 вересня 2017 року у розмірі 25 999,68грн. (двадцять п'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто дев'ять гривень 68коп.), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №44-к від 31.03.2017р. «Про прийняття на роботу» ТОВ «Системи та Технології» ОСОБА_1 прийнято на посаду менеджера із збуту з 03 квітня 2017 року за основним місцем роботи.

В судовому засіданні позивач зазначив, що не бажає продовжувати трудові відносини з Енергетичною митницею ДФС.

Щодо розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд керується приписами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі по тексту - Порядок), відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Так, згідно довідки Енергетичної митниці ДФС середньоденна заробітна плата позивача становить - 245,28грн. Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 складає 267 днів з 11 березня 2016 року по 02 квітня 2017 року.

Відповідно середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу складає 65 489,76грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної в ухвалі від 15.04.2009р. у справі №6-18184св08, «незважаючи на те, що особа не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, за змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України він має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Та обставина, що через декілька днів особа працевлаштувалась, не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу».

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014р. у справі №6-144ц13.

Згідно з абз 4 п. 2 Порядку якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за передні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не працював жодного робочого дня середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 порядку.

Відповідно до п. 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Так, згідно довідки Енергетичної митниці ДФС середньоденна заробітна плата позивача становить - 245,28грн. Час затримки виплати компенсації за час вимушеного прогулу з 11 березня 2016 року по 02 квітня 2017 року по день фактичного розрахунку починається з наступного дня після працевлаштування ОСОБА_1 до ТОВ «Системи та технології» на посаду менеджера із збуту з 03 квітня 2017 року. Отже, період затримки починається з 04 квітня 2017 року по день фактичного розгляду справи у судовому засіданні.

Отже, період затримки розрахунку складає 106 днів, що становить 25 999,68грн.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідач у справі не надав суду жодних доказів, які б спростували доводи викладені позивачем у позовній заяві.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин суд дійшов висновку, що позовні є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 11, 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

2. Визнати протиправним Наказ №100-о від 10.03.2016 року "Про звільнення" ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання - начальника відділу митних платежів та класифікації товарів в Енергетичній митниці ДФС.

3. Зобов'язати Енергетичну митницю ДФС зробити запис у трудовій книзі ОСОБА_1 щодо звільнити із займаної посади за власним бажанням з 02 квітня 2017 року.

4. Стягнути з Енергетичної митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 11 березня 2016 року по 02 квітня 2017 року у розмірі 65 489,76грн. (шістдесят п'ять тисяч чотириста вісімдесят дев'ять гривень 76коп.).

5. Стягнути з Енергетичної митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 04 квітня 2017 року по 06 вересня 2017 року у розмірі 25 999,68грн. (двадцять п'ять тисяч дев'ятсот дев'яносто дев'ять гривень 68коп.).

6. Стягнути з Енергетичної митниці ДФС на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати та витрати на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.М. Клименчук

Повний текст постанови виготовлено 11.09.2017р.