Справа № 408/2861/17-а
Суддя: Соболєв Є. О.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 408/2861/17-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року смт. Біловодськ

Суддя Біловодського районного суду Луганської області Соболєв Є.О., розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 доМарківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі за текстом УПФУ) про визнання дій УПФУ неправомірними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника адвоката ОСОБА_2 звернувся з цим позовом до суду, обґрунтовуючи який вказала, що вона у 1998 році вийшла не пенсію та почала отримувати пенсію за віком.

У жовтні 1998 року вона разом зі своєю сімєю виїхала до Німеччини на постійне місце проживання, при цьому свого громадянства України не змінювала та не має такої мети.

При виїзді з України їй була виплачена пенсія за 6 місяців, тобто по 30 квітня 1999 року, але пенсію з того до теперішнього часу вона не отримує.

Як їй відомо, підставою для припинення їй виплат пенсії були положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування», які передбачали, що під час перебування особи за кордоном пенсія виплачується у тому разі, якщо це передбачено міжнародними договорами України, згода на обовязковість якої надана Верховною Радою України.

Вказуючи, що 07 жовтня 2009 року Конституційний суд України визнав зазначені норми закону неконституційним, які з цього дня втратили чинність, звертаючи увагу на те, що Пенсійний фонд України не прийняв даного судового рішення та самостійно не здійснив нарахування їй пенсії, зазначаючи, що на цей час обслуговуванням страхувальників управління Пенсійного фонду України у м. Свердловську займається саме відповідач, до якого звернувся її представник з заявою про нарахування та здійснення їй пенсії з 01 травня 1999 року, однак їй було в цьому відмовлено, позивач, вважаючи цю відмову неправомірною, просить суд: визнати протиправними дії УПФУ щодо не нарахування і виплати їй пенсії неправомірними; зобовязати відповідача з 01 травня 1999 року нарахувати та виплатити їй пенсію за віком, а потім виплачувати її довічно згідно чинного законодавства.

Перед початком судового засідання від сторін надійшли клопотання про розгляд справи за їхньої відсутністю, у звязку з чим судом було винесено ухвалу про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач дійсно є громадянкою України, якій на цей час виповнилось повних 74 роки, що підтверджується даними з її паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

Довідка про присвоєння ідентифікаційного номера позивача свідчить, що цей номер їй було присвоєно 26 грудня 1996 року за місцем на той час її проживання, а саме у м. Свердловську Луганської області.

Із позовної заяви позивача, що не оспорює відповідач, йдеться, що позивач у вересні 1998 року вийшла на пенсію та стала отримувати пенсію за віком, а в жовтні 1998 року вона разом із сімєю виїхала на постійне проживання до Німеччини, де проживає до цього часу, однак залишається громадянкою України.

Також відповідач не оспорює факт, що позивач отримала пенсію за віком по 30 квітня 1999 року, тому суд відповідно до положень частини третьої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України вважає ці обставини доведеними.

18 травня 2017 року представник від імені позивача звернувся до відповідача із заявою про здійснення нарахування та виплати їй пенсії з 01 травня 1999 року з подальшою її довічною сплатою з необхідним коригуванням, а також надав відповідачу пенсійну справу позивача.

На цю заяву представник позивача отримав відповідь УПФУ від 16 червня 2017 року за № 1/Г-14 від, згідно якої відповідач, мотивуючи свою відмову, послався на норми Закону України «Про пенсійне забезпечення», де зазначив, що громадянам, які виїхали за кордон пенсії не призначаються. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Крім того, в поданих запереченнях проти позову відповідач вказав, що представником позивача не надано доказів, що пенсійна справа передавалась з органів соціального забезпечення до органів Пенсійного фонду, у звязку з чим виникає сумнів як взагалі пенсійна справа опинилась у представника позивача. Також відповідач наголосив, що на нього згідно постанови Пенсійного Фонду України від 12 травня 2015 року № 9-1 «Про здійснення повноважень з обслуговування страхувальників» повноваження щодо постановки на облік та виплату пенсії пенсіонерів УПФУ м. Свердловська не покладалось, жодні документи йому з вказаного управління не передавались, тим більше, що Марківське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області не є правонаступником управління Пенсійного фонду України у м. Свердловську Луганської області, оскільки останнє свою діяльність не припинило.

Таким чином, зазначивши, що в Центральній базі одержувачів пенсій електронної пенсійної справи позивача не знайдено, Пенсійним фондом України їй виплата пенсій не припинялась та на цей час відсутній механізм, який забезпечує виплату пенсії особам, які не проживають постійно на території України, відповідач вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим.

Однак з даною позицією відповідача погодитись не можна з таких причин.

За приписами статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

На момент призначення пенсії позивачу відносини щодо пенсійного забезпечення були врегульовані лише Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Частиною третьої статті 1 цього Закону передбачено, що пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Однак після введення в Україні системи пенсійного страхування, внаслідок чого відносини з 01 січня 2004 року щодо пенсійного забезпечення стали регулюватись Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», дана норма фактично була перенесена до другого речення статті 51 Закону, яка передбачала, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України

07 жовтня 2009 року Конституційний Суд України своїм рішенням у справі № 1-32/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у звязку з чим відповідно до статті 152 Конституції України ці положення Закону втратили чинність з дня винесення Конституційним Судом України свого рішення.

Так, у вказаному рішенні Конституційний Суд України наголосив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України» право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції. Суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Наведене вище, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, свідчить про те, що вданому випадку права позивача, яка не отримує пенсію в Україні, порушені. Її право на отримання пенсії повинно бути поновлено незалежно від того чи існує механізм, який забезпечує виплату пенсії особам, які не проживають постійно на території України.

За таких обставин суд вважає неправомірною відмову відповідача у нарахуванні та виплати пенсії позивачу, у звязку з чим її вимоги щодо визнання цих дій неправомірними та зобовязання провести нарахування і виплати їй пенсії підлягають задоволенню.

Суд вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що йому не передавались повноваження щодо постановки на облік та виплату пенсії пенсіонерів УПФУ м. Свердловська, яке на цей час не ліквідовано, а також те, що в Центральній базі одержувачів пенсій електронної пенсійної справи не знайдено, оскільки вони суперечать наведеним вище положенням закону та практиці ЄСПЛ, з яких йдеться, що позивач мала право звернутись до будь-якого органу Пенсійного фонду України в межах території України, а електронна пенсійна справа не є підставою для призначення та виплати пенсії.

Згідно частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається із позовної заяви позивача, то вона містить дві вимоги немайнового характеру, які згідно вимог частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» повинні були оплачені окремо за кожною вимогою або однією сумою за всіма вимогами (позивач повинна була сплатити судовий збір двічі по 640,00 грн. або 1280,00 грн. однією сумою).

За позивача при поданні даного позову її представник оплатив тільки одну вимогу немайнового характеру, у звязку з чим судом помилково було прийнято її заяву до розгляду без оплати залишкової частини вимог.

В даному випадку судом задоволено позов в повному обсязі.

За таких обставин, враховуючи, що представник позивача сплатив судовий збір тільки за одну вимогу немайнового характеру, іншу не оплатив, а відповідач від сплати судового збору звільнений, суд, аналізуючи зазначені вимоги закону, вважає необхідним стягнути оплачену представником позивача суму судового збору за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача, а з відповідача в свою чергу недоплачений судовий збір на користь держави не стягувати.

На підставі наведеного, керуючись, ст. ст. 2, 11, 159-163 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дії Марківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії неправомірними.

Зобовязати Марківське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області нарахувати з 01 травня 1999 року нарахувати та виплати ОСОБА_1 пенсію за віком та виплачувати її в подальшому довічно згідно чинного законодавства.

Стягнути з Марківського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на користь представника позивача ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань 640,00 грн. судовий збір, що ним було сплачено за позивача за подання даного позову до суду.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Біловодський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання її копії сторонами.

Суддя Є.О. Соболєв