Справа № 826/16199/16
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

19 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Лебедєвої Ю.Б.,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Узбекестану ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач громадянин Узбекистану ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до відповідача Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 № 409-16 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить Постанову суду першої інстанції скасувати та постановити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., громадянин Республіки Узбекистан, народився в м. Ташкент, одружений, за національністю - узбек, за віросповіданням - іслам. Залишив Узбекистан 20.05.2012 р., легально з подальшим перебуванням в Казахстані з 20.05.2012 - 23.05.2012, в Киргизстані з 23.05.2012 - 25.07.2012, в Росії з 25.07.2012 - 05.06.2014 та в Киргизстані з 05.06.2014 - 18.09.2015 р.

21.09.2015 р. прибув на територію України легально, за національним паспортом громадянина Республіки Узбекистан № СТ 2069761.

Причиною залишення країни громадянської належності позивач зазначив політичні причини, а саме у зв'язку з тим, що він побоювався переслідувань з боку правоохоронних органів, через свою опозиційну та правозахисну діяльність.

Головним управління Державної міграційної служби України в місті Києві за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю у заявника обґрунтованих та переконливих доказів і побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо його загрози, безпеці чи свободи в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням відповідача № 409-16 від 12.08.2016 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, вважаючи рішення Державної міграційної служби України безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 мав можливість вільно проживати в третій безпечній країні, а саме в Російській Федерації, як трудовий мігрант, не піддавався переслідуванням місцевих органів влади, що в контексті пункту 6 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є умовою, за якою особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас частиною 6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як встановлено судом першої інстанції, громадянином Узбекистану ОСОБА_1 під час звернення до третьої особи із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказано, останній був вимушений покинути Узбекистан з політичних причин, у зв'язку з тим, що побоювався переслідувань з боку правоохоронних органів, через свою опозиційну та правозахисну діяльність.

Під час проведених співбесід, позивач зазначив, що йому неодноразово погрожували працівники правоохоронних органів, декілька раз затримували та хотіли посадити в СІЗО. У випадку повернення його до країни походження, позивачу загрожує сфабриковане кримінальне провадження, та на запитання: «Звідки це вам відомо?», 04.01.2016 р. відповів: «Співробітники правоохоронних органів неофіційно попередили мене», а на співбесіді 04.04.2016 р. відповів: «Тому що я з 2004 р. по 2012 р. займався опозиційною політикою в Узбекистані», на запитання: «Чи маєте ви документальні підтвердження, щодо вашої діяльності?» відповів: «Інтернет».

Як вбачається з матеріалів справи, твердження позивача, щодо підтвердження діяльності, яка міститься в мережі Інтернет не знайшли свого підтвердження, оскільки дану інформацію було розміщено самим же заявником і на його ж сайті.

Крім того, позивачем заяві-анкеті зазначено, що в період з 2004-2012 р., кожен раз коли до Узбекистану приїжджала іноземна делегація чи проводилися вибори, він знаходився під домашнім арештом та за його домівкою постійно стежили працівники правоохоронних органів. В травні 2012 р. позивач переїхав до Киргизстану, де звернувся до УВКБ ООН за захистом, але вже за місяць виїхав до Російської Федерації, де пробув до червня 2014 р. Після знаходження в Російській Федерації знову повернувся до Киргизстану, який в подальшому покинув через небезпеку, так як, отримував погрози, щодо ув'язнення, а також припускав, що його можуть насильно вислати до Узбекистану.

Відповідно до протоколів співбесід від 14.01.2016 р. та 04.04.2016 р. на запитання представника міграційного органу: «Чому ви раніше не звертались за отриманням статусу біженця?» відповів: «Я звертався в Киргизстані в 2012 р. Через місяць я поїхав до РФ, де пробув з липня 2012 по червень 2014 р., в РФ я також звертався. Тоді я вирішив бути трудовим мігрантом. Я працював в РФ, я навіть співпрацював з поліцією. Потім я поїхав назад до Киргизстану, де знову просив притулок, мені відмовили. В Киргизстані УВКБ ООН дало мені мандат біженця. Потім мене декілька раз затримувала поліція і хотіла мене посадити в слідчий ізолятор. В Киргизстані було декілька випадків коли узбецьких біженців викрадали. Мені порадили залишити Киргизстан. В вересні 2015 року я приїхав до України. 21.09.2015 року я приїхав до Києва. Ось я вирішив, що мені буде безпечніше в Україні», на питання: «Чому ви приїхали саме до України?» відповів: «Я слідкую за всіма змінами. В серпні Україна прийняла Закон, що не будуть видавати політичних мігрантів. Ось я і вирішив, сюди їхати».

Таким чином, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 не підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, яке визначене в Конвенції про статус біженців 1951 року та в Протоколі щодо статусу біженців 1967 року, де чітко передбачено, що особа повинна потребувати захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 мав можливість вільно проживати в третій безпечній країні, а саме в Російській Федерації, як трудовий мігрант, не піддавався переслідуванням місцевих органів влади, що в контексті пункту 6 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є умовою, за якою особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про правомірність оскаржуваного рішення, оскільки воно прийняте з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.

Варто також відмітити, що під час розгляду справи в судовому засіданні, позивач зазначив, що не володіє Українською мовою. Позивач також зазначив, що рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту складено та оголошено йому Українською мовою, тобто мовою, яку він не розуміє.

Однак, колегія суддів вважає такі доводи не обґрунтованими, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до ч.3 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися проте з матеріалів справи не вбачається, що позивач висловив таке бажання.

Як вбачається із матеріалів справи, під час проведення співбесід позивач зазначив, що він розуміє російську мову, що свідчить про відсутність потреби у послугах перекладача.

При цьому, суд апеляційної інстанції у судовому засіданні повністю розумів поставлені перед ним питання та вільно надавав відповіді, без жодних ускладнень щодо змісту або форми своїх тверджень.

Також, про достатній рівень знання та розуміння апелянтом мови, на якій проводилися співбесіди свідчить, зокрема, відмова послуг перекладача при поданні заяв про продовження терміну дії посвідчення біженця, про надання довідки щодо надання статусу біженця та при вчиненні юридично значущих для нього дій.

Крім того, адміністративний позов та апеляційна скарга позивача складені Українською мовою, а отже посилання скаржника на не володіння Українською мовою спростовуються наведеними обставинами справи.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржувана постанова прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Узбекестану ОСОБА_1 - залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Кучма А.Ю.

Безименна Н.В.