Справа № 815/7326/16
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

20 вересня 2017 року м. Київ К/800/21423/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 6 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні, -

в с т а н о в и в :

До Вищого адміністративного суду України надійшла зазначена касаційна скарга.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 27 червня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху у зв'язку з невідповідністю вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України, а особі, яка її подала, надано строк для усунення вказаних недоліків.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 2 серпня 2017 року строк для усунення недоліків касаційної скарги продовжено.

У визначений строк недоліки усунуто.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив (з урахуванням додаткових пояснень) скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28 листопада 2016 року №5/3-287646 про скасування громадянину Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м. Джаркурган, дозволу на імміграцію в Україну, зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 7 жовтня 2014 року у зв'язку із досягненням ним 45-річного віку та стягнути з Державного бюджету на його користь сплачений судовий збір в розмірі 551,21 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що у липні 2016 року він звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв'язку з досягненням ним 45-річного віку, проте за результатами розгляду заяви відповідачем прийнято рішення від 28 листопада 2016 року №5/3-287646 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, що стало підставою його звернення до суду з відповідним позовом.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 6 березня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року, позов задоволено.

Скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28 листопада 2016 року №5/3-287646 про скасування громадянину Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м. Джаркурган, дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 7 жовтня 2014 року громадянину Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м. Джаркурган, у зв'язку із досягненням ним 45-річного віку.

Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 551,20 грн.

Так, судами встановлено, що позивач разом з сім'єю у 2003 році приїхав до України (м. Ізмаїл) із Республіки Узбекистану. Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 14 червня 2004 року №711 позивач призначений піклувальником над громадянином України, інвалідом дитинства І-ої групи ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

7 жовтня 2004 року ВГІРФО управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області документувало позивача посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1.

У липні 2016 року позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв'язку з досягненням 45 річного віку.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28 липня 2016 року №5/3-287646 позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну з посиланням на пункт 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Підставою для прийняття такого рішення став висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28 листопада 2016 року, в якому зазначено, що підставою для надання іноземцю та особі без громадянства дозволу на імміграцію згідно пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» може бути тільки рішення суду про призначення його опікуном чи піклувальником громадянина України, або встановлення над ним опіки та піклування, а отже отриманий позивачем - громадянином Узбекистану дозвіл на імміграцію є незаконним, посвідкою на постійне проживання в Україні документований безпідставно.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем порушена процедура розгляду питання про скасування позивачу дозволу на імміграцію, не надано жодних доказів належного виконання положень Закону України «Про імміграцію» та Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 198321, щодо скасування дозволу на імміграцію, а тому відповідачем порушено законні права позивача, оскільки його не було запрошено для надання пояснень відносно питання щодо скасування дозволу на імміграцію, відповідачем не надано доказів щодо наявності подання щодо започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію позивача.

Крім того, суди виходили з помилковості посилань відповідача на пункт 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» щодо невідповідності рішення від 14 червня 2004 року №711 вимогам законодавства та прийняття зазначеного рішення після подачі заяви про надання дозволу на постійне проживання в Україні, як на підставу для скасування дозволу на імміграцію позивачу, про що, зокрема, відповідачем зазначено у висновку від 28 листопада 2016 року. Також суди виходили з помилковості посилань на те, що лише суд встановлює опіку чи піклування над фізичною особою згідно приписів статті 60 Цивільного кодексу України, оскільки згідно пункту 4 статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування, тобто рішення про призначення особі піклувальника може бути прийнято не лише судом, а й органом місцевого самоврядування.

Щодо посилань відповідача на те, що рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 14 червня 2004 року №711 прийняте після звернення позивача із заявою про залишення в Україні на постійне проживання в якості підстави для скасування посвідки, суди виходили з того, що зазначене рішення прийнято за 4 місяці до отримання посвідки позивачем.

Також суди виходили з того, що у позивача на території України ІНФОРМАЦІЯ_4 року народився син ОСОБА_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5 року донька ОСОБА_5, а тому оскільки неповнолітні діти перебувають на утриманні своїх батьків, потребують їх допомоги, рішення про скасування дозволу на імміграцію позивача порушує й права його дітей. Крім того, згідно з судовою практикою Європейського суду з прав людини «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (McMichael v. UnitedKingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86).

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області посилається на те, що єдиною підставою для прийняття рішення про надання іноземцю та особі без громадянства дозволу на імміграцію відповідно до пункту 2 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» є рішення суду про призначення такої особи опікуном чи піклувальником громадянина України або встановлення над ним опіки чи піклування громадянина України, у зв'язку з чим позивач дозвіл на імміграцію в Україну отримав незаконно, посвідкою на постійне проживання в Україні позивач був документований безпідставно.

Проте із вказаними доводами Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області погодитись не можна з огляду на те, що судами встановлено порушення відповідачем процедури розгляду питання про скасування позивачу дозволу на імміграцію. Крім того, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що рішення про призначення позивача піклувальником може прийматись також і органом місцевого самоврядування, є правильним.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 6 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець