Справа № 813/1761/17
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/7934/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Костіва М.В.,

з участю секретаря судового засідання - Гнатик А.З.,

а також сторін (їх представників):

від позивача ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 митниці ДФС на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2017р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 митниці ДФС про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2017р. позовну заяву ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час затримки виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 04.01.2016р. у справі № 813/6010/135 за період з 05.01.2016р. по 08.06.2016р. в сумі 42917 грн. 70 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.36-41).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її в апеляційному порядку оскаржила відповідач ОСОБА_2 митниця ДФС, яка покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить оскаржувану ухвалу скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду відмовити (а.с.44-45).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач виконавчого листа щодо виконання судового рішення у частині поновлення його на роботі до виконання у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», не предявляв; також посада заступника начальника митниці віднесена до номенклатури посад Голови служби, а тому відповідач не має повноважень на поновлення позивача на посаді. При цьому, судом не було залучено до участі в справі у якості другого відповідача ДФС України.

Також судом прийняте помилкове процесуальне рішення ухвалу; винесене судове рішення не враховує доводів відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.01.2016р. у справі № 813/6010/15, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2016р. у справі № 876/853/16, адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України № 3409-о від 26.10.2015р. «Про звільнення ОСОБА_1В.»; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника ОСОБА_2 митниці ДФС з 27.10.2015р., стягнуто з ОСОБА_2 митниці ДФС на користь ОСОБА_1 19653 грн. 90 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (за виключенням податків і зборів); зобовязано Міністерство юстиції України вилучити відомості про ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (а.с.5-7, 29-31).

26.02.2016р. позивач звертався до ДФС України з приводу його поновлення на роботі, однак листом № 3188/Ш/99-9904-03-02-14 від 28.03.2016р. йому було повідомлено про вжиття адресатом заходів для його поновлення та про оскарження рішення суду І інстанції (а.с.10).

Наведені судові рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника ОСОБА_2 митниці ДФС з 27.10.2015р. виконані відповідачем 08.06.2016р. згідно наказів Державної фіскальної служби України № 2282-о від 08.06.2016 «Про виконання рішення суду» та наказу ОСОБА_2 митниці ДФС № 230-к від 09.06.2016 «Про поновлення на посаді» (а.с.8, 9).

Таким чином, під час судового розгляду достовірно установлено факт затримки виконання судового рішення від 04.01.2016р. в частині поновлення позивача на роботі (допущено до негайного виконання), оскільки наказ про поновлення позивача на посаді заступника начальника митниці винесений лише 08.06.2016р.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч.2 ст.235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою ст.257 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому, п.3 ч.1 ст.256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною четвертою ст.257 КАС України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до ст.2 Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.34 постанови № 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Враховуючи те, що постанова Львівського окружного адміністративного суду від 04.01.2016р. у справі № 813/6010/15 в частині поновлення позивача на публічній службі добровільно виконана Державною фіскальною службою України шляхом прийняття лише 08.06.2016р. наказу № 2282-о «Про виконання рішення суду», колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право відповідно до ст.236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Додатково колегія суддів враховує, що неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29.06.2004р. (справа «Жовнер проти України»). Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009р. у справі «ОСОБА_3 проти України» (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про такс судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необгрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за невиконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Враховуючи вищенаведене, покликання апелянта про відсутність вчинення позивачем дій щодо його поновлення на публічній службі не можуть прийматися до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно постанови КМ України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п.5 вищевказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 цього Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 вказаного Порядку).

Як вбачається з довідки відповідача ОСОБА_2 митниці ДФС (без номера і дати) середньоденна заробітна плата позивача склала 401 грн. 10 коп. (а.с.26).

У звязку з тим, що рішення суду від 04.01.2016р. в частині поновлення позивача на роботі (допущена до негайного виконання) фактично виконана відповідачем 08.06.2016р., тому, із врахуванням кількості робочих днів у відповідні періоди, час затримки виконання судового рішення становить 107 днів.

За наведених обставин середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.01.2016р. по 08.06.2016р. включно становить 42917 грн. 17 коп. (107 днів х 401 грн. 10 коп.).

Оскільки справляння і сплата податків та інших обовязкових платежів є обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання податків та інших обов'язкових платежів.

Стосовно доводів апелянта щодо винесення судом першої інстанції рішення у формі ухвали (а не постанови) колегія суддів враховує, що оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника здійснюється згідно із ст.236 КЗпП України, у якій визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Щодо залучення до справи в якості відповідача ДФС України слід наголосити, що відповідно до розяснень, викладених у п.27 постанови Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам необхідно враховувати, що згідно зі ст.21 КЗпП належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Разом з тим на зазначені вимоги поширюються положення ч.3 ст.32 Цивільного кодексу України і п.3 ст.39 Закону України «Про власність», згідно з якими в разі недостатності у державної установи (організації) коштів відповідальність за її зобов'язаннями несе власник.

Звідси, судом першої інстанції вірно визначено належного відповідача по справі, а саме ОСОБА_2 митницю ДФС, - державний орган, з яким у позивача виникли відносини щодо проходження публічної служби.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятої ухвали не впливають та висновків суду не спростовують.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість винесеної ухвали та правильність задоволення позовної заяви ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи, підставно і обґрунтовано прийняв рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, судова ухвала відповідає нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків ухвали суду, а тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 митниці ДФС на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.06.2017р. в адміністративній справі № 813/1761/17 залишити без задоволення, а вказану постанову суду без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6