Справа № 825/933/17
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року Чернігів Справа № 825/933/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Дякова В.І.,

за участю секретаря - Лазаренко В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Чернігівської області, за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання бездіяльності Апеляційного суду Чернігівської області (далі - відповідач) щодо не здійснення нарахування судді Баглаю І.П. суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» протиправною, про зобов'язання Апеляційного суду Чернігівської області перерахувати та виплачувати судді Баглаю І.П. суддівську винагороду виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік», та на підставі ч. 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, починаючи з 01.01.2017.

На обґрунтування зазначених позовних вимог позивач зазначив, що він призначений на посаду судді Апеляційного суду Чернігівської області до набрання чинності ЗУ Про судоустрій і статус суддів № 1402-VIII та не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді, а тому вважає, що його посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір, визначений ч. 3 ст. 133 ЗУ Про судоустрій і статус суддів № 2453-VІ та має становити 10 мінімальних заробітних плат. У свою чергу, статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3200,00 грн. Отже, посадовий оклад судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання, має становити 32 000,00 грн. Посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: для апеляційного суду 1,1. Однак, за січень - травень 2017 року відповідач, у порушення вищевказаних норм чинного законодавства України, нарахував та виплатив позивачеві суддівську винагороду з розрахунку посадового окладу для судді апеляційного суду у розмірі 17 600,00 грн. Вважаючи бездіяльність відповідача протиправню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Позивач у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, у позовній заяві зазначив про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Представник третьої особи - Державної судової адміністрації України, в судове засідання не з'явився, в письмових запереченнях зазначив, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від № 1774-VIII встановлює, що базовий розмір посадового окладу судді визначається з врахуванням прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень.

Таким чином, з урахуванням Законів України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. № 1402 - VIII, а також від 07.07.2010 № 2453-УІ, та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774- VIII, з 1-го січня 2017 року посадовий оклад судді, який не проходив кваліфікаційне оцінювання, становить 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме 16 000 грн., (для судді апеляційного суду 17 600 грн.).

Також, третя особа зазначає, що згідно зі ст. 149 Закону № 1402 - VIII, суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. На поточний рік фонд оплати праці судам доведено в розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання (17 600 грн. для апеляційних судів). Враховуючи вищевикладене, Апеляційний суд Чернігівської області не мав правових підстав для нарахування та виплати заробітної плати позивачу у іншому розмірі, який не передбачений Законами України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402 - VIII, а також від 07.07.2010 № 2453-VІ, та штатному розписі Апеляційного суду Чернігівської області.

Враховуючи наведені обставини, ДСА України вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 08.05.1996 № 327/96 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Деснянського районного суду м. Чернігова та відповідно до наказу Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.05.1996 № 31/2 зараховано на посаду судді з 04.06.1996 (а.с. 16).

Згідно Указу Президента України від 14.11.2000 № 1228/2000 позивач переведений суддею Чернігівського обласного суду в межах пятирічного строку та зарахований на посаду судді Чернігівського обласного суду згідно наказу від 19.12.2000 № 24-ос (а.с. 17).

За Законом України від 21.06.2001 №2531-ІІІ «Про внесення змін до Закону про судоустрій України» відбулась реорганізація системи судів України, згідно якої було Чернігівській обласний суд реорганізовано та утворено Апеляційний суд Чернігівської області.

Станом на день розгляду позову в суді, ОСОБА_1 є працюючим суддею Апеляційного суду Чернігівської області.

За період січень-травень 2017 року позивачу виплачувалась суддівська винагорода з розрахунку посадового окладу судді місцевого суду (16000 грн.) та з коефіцієнтом судді апеляційного суду - 1,1 у загальному розмірі 17600 грн, що підтверджується розрахунковими листами (а.с. 28, 29).

Вважаючи бездіяльність Апеляційного суду Чернігівської області бездіяльності Апеляційного суду Чернігівської області щодо не здійснення нарахування судді Баглаю І.П. суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» протиправною, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Так, у відповідності до частини 2 статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У свою чергу, частиною 1 статті 135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону № 1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас, абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість, пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, згідно з частиною 3 статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом, зокрема, судді апеляційного суду - 1,1.

Отже, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, визначеного частиною 3 статті 133 Закону № 2453-VI.

У свою чергу, як встановлено судом, ОСОБА_1 призначений на посаду до набрання чинності Законом № 1402-VIII та останній не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому його посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір, визначений частиною 3 статті 133 Закону № 2453-VI та має становити 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200,00 гривень.

З системного аналізу положень частини 1 статті 135 Закону № 1402-VIII та частини 3 статті 133 Закону № 2453-VI вбачається, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписом частини 2 статті 130 Конституції України.

За таких умов є безпідставним посилання третьої особи у письмових запереченнях на застосування пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VIII), яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що Законом № 1774-VIII не внесено змін до Закону № 1402-VIII чи до Закону № 2453-VI у частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому зважаючи на приписи частини 1 статті 135 Закону № 1402-VIII відсутні законодавчі підстави враховувати пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII при нарахуванні суддівської винагороди.

Викладена позиція узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону № 1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

У свою чергу, Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 (справа № 1-8/2016) вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Крім того, гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону № 2453-VI (в редакції Закону № 192), зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Також, у Рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 (справа № 1-2/2013) Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Пунктом 6.1 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998) визначено, що рівень винагороди, яка виплачується суддям за виконання їх професійних обов'язків, повинен бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їх рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У свою чергу, частиною 1 статті 148 Закону № 1402-VIІІ визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Згідно з частиною 6 статті 148 Закону № 1402-VIІІ видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації, вищого спеціалізованого суду, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

З аналізу вказаних норм вбачається, що головним розпорядника бюджетних коштів є Державна судова адміністрація, а Апеляційний суд Чернігівської області є розпорядником бюджетних коштів, що виділяються на його утримання.

Таким чином, саме на відповідача Апеляційний суд Чернігівської області покладено обов'язок щодо нарахування та виплати суддям грошового забезпечення в розмірі, визначеному частиною 3 статті 133 Закону № 2453-VI.

На підставі викладеного та беручи до уваги, що законодавцем не вносилися зміни до Закону № 2453-VI та/або Закону № 1402-VIІІ, у частині розміру суддівської винагороди, у тому числі й розрахункової величини, з огляду на яку здійснюється її нарахування, та зважаючи на гарантію, передбачену часиною 2 статті 130 Конституції України, стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, суд дійшов висновку, що застосування відповідачем, при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII та не виконання пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIІІ порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Більш того, не застосування пункту 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIІІ суперечить позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у пункті 23 рішення від 10.03.2011 у справі «Сук проти України», відповідно до якої держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Разом з тим, статтею 8 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У свою чергу, у відповідності до статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «ОСОБА_2 Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001, пункт 83); засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006); принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004, пункт 184).

Так, при розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали, як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що аргументи відповідача та третьої особи про відсутність механізму реалізації законодавчого положення, відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів, як причина невиконання відповідачем своїх зобов'язань, не можуть бути підставою для невиконання вимог закону.

Отже, виходячи з фінансових можливостей державного бюджету, законодавець має право на встановлення будь-якого розміру суддівської винагороди, більшого чи меншого, але, враховуючи вимоги статті 130 Конституції України, частини 1 статті 135 Закону № 1402-VIІІ, частини 1 статті 133 Закону № 2453-VI, це повинно бути передбачено виключно у законі про судоустрій, а не в інших нормативно-правових актах.

При цьому, Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1774-VIII не є законом про судоустрій, а тому, відповідно до статті 130 Конституції України та частини 1 статті 135 Закону № 1402-VIII, останні не можуть регулювати питання розміру суддівської винагороди.

Отже, відповідачем порушено право позивача на передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди за період з 01.01.2017, виходячи з посадового окладу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Апеляційного суду Чернігівської області щодо не здійснення нарахування судді Баглаю І.П. суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» та задоволення позову у цій частині.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Апеляційного суду Чернігівської області перерахувати та виплачувати судді Баглаю І.П. суддівську винагороду виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік», та на підставі ч. 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, починаючи з 01.01.2017, суд дійшов до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Положеннями статті 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Позивач у своїй позовній заяві просить виплачувати судді Баглаю І.П. суддівську винагороду виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік», та на підставі ч. 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, починаючи з 01.01.2017 по невизначений строк, відтак така позовна вимога спрямована на майбутній захист прав, свобод та інтересів позивача, які після розгляду справи судом та винесення рішення можуть і не порушуватись.

Отже, у відповідності до частини 1 статті 6 КАС України, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах, тому до адміністративного суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оскаржується. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин, а тому до адміністративного суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оскаржується.

Окрім того, зі змісту наведених приписів КАС України випливає, що підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи інтересів, при цьому обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Невід'ємною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, та інакше кажучи, порушення впливають на можливість реалізації особою законного права чи впливають на виникнення додаткового обов'язку.

Відтак, саме наявність порушеного права у публічних правовідносинах і є визначальною ознакою публічно-правового спору та, відповідно, підставою для звернення до суду за захистом цього права.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги про перерахування та виплату судді Баглаю І.П. суддівську винагороду виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік», та на підставі ч. 3 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, починаючи з 01.01.2017 в частині зобовязання Апеляційного суду Чернігівської області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України Закону України Про Державний бюджет України на 2017 рік та на підставі ч. 3 ст. 133 Закону України Про судоустрій та статус суддів від 07.07.2010 № 2453-VI з 01.01.2017 по 20.09.2017 (по день винесення рішення суду).

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, тому суд прийшов до висновку, що позовну вимогу позивача щодо звернення до негайного виконання постанови суду в частині присудження на користь ОСОБА_1 суми суддівської винагороди, у межах стягнення за один місяць, слід задовольнити.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як субєкт владних повноважень, не довів правомірність своєї бездіяльності.

Таким чином, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 41, 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Апеляційного суду Чернігівської області щодо нездійснення нарахування судді Баглаю Івану Петровичу суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України Про Державний бюджет України на 2017 рік.

Зобовязати Апеляційний суд Чернігівської області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України Закону України Про Державний бюджет України на 2017 рік та на підставі ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI з 01.01.2017 по 20.09.2017.

Постанову в частині присудження на користь ОСОБА_1 суми суддівської винагороди, у межах стягнення за один місяць, допустити до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.І. Д'яков