Справа № 556/1359/17
Суддя: Іванків О.В.
Дата ухвалення: 2017-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 556/1359/17

Рядок статзвіту № 90

14 вересня 2017 року

Володимирецький районний суд Рівненської області

в складі головуючої судді Іванків О.В.,

при секретарі Кньовець Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Володимирець в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відділення поліції Варашського відділу поліції ГУНП в Рівненській області про визнання дій незаконними та зобовязання до вчинення дій, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати незаконними дії працівників Національної поліції, які незаконно вилучили належний позивачу автомобіль, та зобовязати відповідачів повернути йому автомобіль.

В судове засідання позивач подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, клопотав про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у даній справі, будучи належно повідомленим про час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, про перенесення часу судового засідання не клопотав, заперечень чи пояснень на позов не надав.

Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що працівниками Національної поліції, 07 липня 2017 року, приблизно о 04 годині, поблизу залізничного переїзду, між населеними пунктами смт.Володимирець та с.Каноничі Володимирецького району у ОСОБА_1 вилучено автомобіль ЛуАЗ 969М р.н. НОМЕР_1, який поміщено на господарський двір ОСОБА_2

Транспортний засіб на час звернення позивача до суду продовжує зберігатись на території ОСОБА_2 ГУНП в Рівненській області, як це вбачається з листа №50Аз/216/01-17 від 18.08.2017 року.

У відповідності до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма поширюється також і на діяльність працівників Національної поліції України, які у відповідності до ст.ст.6, 7 Закону України «Про Національну поліцію» в своїй діяльності керуються принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.

Таким чином, будь-які дії працівників структурних підрозділів Національної поліції, в т.ч. дії, повязані із затриманням та вилученням майна громадян, повинні вчинятись у відповідності до підстав та порядку, визначених Конституцію та законами України.

В той же час, при вилученні майна позивача ОСОБА_1 такі вимоги не дотримані.

Так, як вбачається зі ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Аналогічна гарантія непорушності права власності міститься також і в ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Аналіз норм вказаного законодавства засвідчує, що право власності є непорушним і втручання держави у володіння, користування та розпорядження власника своїм майном допускається виключно у випадках та з метою, що передбачені законом, при цьому таке втручання за своїм змістом та тривалістю має бути пропорційним меті, для досягнення якої здійснюється таке втручання.

Подібна позиція відображена також і в судовій практиці ЄСПЛ, зокрема в справах «Стретч проти Сполученого Королівства» (24.06.2003 року), «Спорронг і Леннрот проти Швеції» (23.09.1982 року), «Гаші проти Хорватії» (13.12.2007 року), визначено критерії оцінки сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме:

чи вважається втручання законним;

чи має воно суспільний, публічний інтерес;

чи вважається такий захід пропорційним до визначених цілей.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення ст.1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави, повязаними з утручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття «справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, ЄСПЛ визнає за державою достатньо широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не грунтується на розумних підставах.

При цьому, ЄСПЛ звертає увагу на недопустимість надмірно тривалого порушення прав володільця майна, якщо це не обумовлено достатнім суспільним інтересом.

За змістом чинного законодавства України вилучення майна фізичних осіб за відсутності судового рішення, може здійснюватись як засіб забезпечення кримінального провадження (арешт або тимчасове вилучення майна за правилами гл. 15-17 КПК України), а також в межах притягнення особи до адміністративної відповідальності в порядку і строки, визначені ст.ст.256, 260, 264, 267 КУпАП, ст.490-494, 511 МК України.

В той же час, жоден із вказаних порядків не був дотриманий посадовими особами відповідача при вилучення майна ОСОБА_1, а саме при вилученні належного йому автомобіля, яке здійснювалось 07.07.2017 року.

Вилучення автомобіля у позивача не може бути визнано засобом забезпечення кримінального провадження, оскільки будь-які відомості за цим фактом не вносились до ЄРДР, і при вилученні транспортного засобу не складався протокол огляду місця події, огляду або обшуку. Цю обставину відповідач підтвердив своїм листом від 23.08.2017 року за №57766/216/01-2017,

В той же час, ні протоколів про вилучення майна, складених уповноваженими особами, ні рішення суду про конфіскацію транспортного засобу, відповідачі суду не надав, і про такі документи суд не повідомили.

При цьому суд зазначає, що у відповідності до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч вказаному обовязку, відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про законність дій працівників Національної поліції у даному випадку та наявність законних підстав для вилучення майна позивача ОСОБА_1.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вилучення майна позивача ОСОБА_1 проведено без дотримання встановлених чинним законодавством норм і правил, у звязку з чим утримання майна є незаконним та порушує права позивача. Наведене є підставою для задоволення позову.

Твердження відповідача про те, що автомобіль може бути повернутий лише власнику, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Так, у відповідності до ст.ст.397, 398 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Крім того, як вбачається з п.п.1.10, 2.2. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року з наступними змінами та доповненнями, власник транспортного засобу - фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб, що підтверджується відповідними документами. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Таким чином, позиваач ОСОБА_1, який має посвідчення водія, і якому власник автомобіля ЛуАЗ 969М р.н. НОМЕР_1 передав реєстраційний документ на цей транспортний засіб, є законним володільцем транспортного засобу, і наділенй правами володіння та користування ним.

Керуючись ст.ст.160-162 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати дії працівників ОСОБА_2 відділення поліції Варашського відділу поліції ГУНП в Рівненській області по вилученню у ОСОБА_1 автомобіль ЛуАЗ 969М р.н. НОМЕР_1 незаконними.

Визнати дії працівників ОСОБА_2 відділення поліції Варашського відділу поліції ГУНП в Рівненській області, які полягають в утриманні автомобіля ЛуАЗ 969М р.н. НОМЕР_1, вилученого у ОСОБА_1 07.07.2017 року незаконними.

Зобовязати т.в.о.начальника ОСОБА_2 відділення поліції Варашського відділу поліції ГУНП в Рівненській області або іншу уповноважену ним особу повернути ОСОБА_1 або уповноваженій ним особі автомобіль ЛуАЗ 969М р.н. НОМЕР_1.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Іванків О.В.