Справа № 807/151/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/7487/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Чигер І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року у справі № 807/151/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Покровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, державний виконавець Ус В.О., третя особа Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

09.02.2017 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Покровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Покровський РВ ДВС), державного виконавця Ус В.О., третя особа Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», просив, з врахуванням заяви про уточнення позовної вимоги від 06.06.2017: визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Покровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 06.12.2016 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №8376 від 26.09.2016 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в розмірі 100 000 грн.; скасувати постанову державного виконавця Покровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 06.12.2016 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; скасувати постанову державного виконавця Покровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 19.12.2016 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Протокольною ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22.05.2017, із занесенням в журнал судового засідання, заміненого неналежного відповідача на належного Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Покровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.06.2017 в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.06.2017 та винести нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що заява стягувача про відкриття виконавчого провадження не є передбаченим Законом України «Про виконавче провадження» виконавчим документом, відповідно вказаним у такій відомостям не може надаватись перевага у порівнянні з виконавчим документом. Вказує, що місце боржника відоме та визначене у виконавчому документі, жодних дій для перевірки цієї інформації або навпаки вважати таку недостовірною на стадії відкриття виконавчого провадження або відмови у відкритті виконавчого провадження для державного виконавця вказаним Законом не передбачено. Тому, вважає, що неврахування місцевим судом приписів чинного законодавства, а точніше їх невірне трактування, призвело до винесення незаконного судового рішення, яке порушує законні права позивача.

В судовому засіданні представник третьої особи щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. Позивач та відповідач в судове засідання не зявились, повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 20.01.2017 ОСОБА_2 при намаганні перетнути державний кордон був зупинений службовою особою підрозділу охорони державного кордону та повідомлений про наявність підстав, передбачених ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», а саме, що ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15.12.2016 у цивільний справі №189/1893/16 тимчасово обмежено у праві виїзду з України.

01.02.2017 ОСОБА_2 від органу ДВС отримав копію постанови державного виконавця Покровського РВ ДВС ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження від 06.12.2016 з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 26.09.2016, копію самого виконавчого напису нотаріуса, а також копію заяви ПАТ КБ «Приватбанк» про відкриття виконавчого провадження.

За реєстраційним номером виконавчого провадження та ідентифікатором доступу, зазначеними в постанові про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_2 з єдиного державного реєстру виконавчих проваджень дізнався, що в межах вказаного виконавчого провадження винесено ще дві постанови про арешт майна боржника від 06.12.2016 та про передачу виконавчого документа на виконання до підприємства, установи, організації від 19.12.2016.

Вважаючи, що державним виконавцем при відкритті виконавчого провадження порушено приписи Закону України «Про виконавче провадження», а саме невірно зазначено адресу боржника, порушено права боржника, гарантовані ст.19, 28 вказаного Закону, ОСОБА_2 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Частиною 3 статті 2 КАС України законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п.3 ч.1 ст.1 Закону №1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Пунктом 1 частини 1 ст.26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обовязок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (ч.5 ст.26 Закону №1404-VIII).

Згідно з ч.1 ст.24 Закону №1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень, в редакції від 05.10.2016, (далі - Інструкція №512/5) відповідно до п.10 Розділу ІІІ якої місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону №1404-VIII у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 06.12.2016 на адресу Покровського РВ ДВС надійшла заява ПАТ КБ «ПриватБанк» про відкриття виконавчого провадження з оригіналом виконавчого документа, а саме: виконавчого напису №8376 від 26.09.2016, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в розмірі 100 000 грн.

В заяві стягувачем ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначено, що боржник неофіційно працевлаштований в Покровському районі Дніпропетровської області та фактично проживає в найманому будинку за адресою: Дніпропетровська обл., Покровський район, с.Чорненкове, вул.Соснова, буд.14 (а.с.49).

06.12.2016 державним виконавцем Покровського РВ ДВС винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №53059391 з виконання виконавчого напису №8376 від 26.09.2016 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» борг в розмірі 100 000 грн., зазначивши адресу боржника: с.Чорненкове, вул.Соснова, буд.14 (а.с.9).

Відтак, державним виконавцем рішення про відкриття виконавчого провадження прийнято з врахуванням наданої стягувачем інформації щодо адреси боржника, у відповідності до вимог ст.24, 26 Закону №1404-VIII, тобто в даному випадку відповідач діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством.

При цьому, обовязковість надання стягувачем разом із заявою про відкриття виконавчого провадження доказів, які б підтверджували факт проживання боржника (позивача) у найманому будинку, за адресою: Дніпропетровська обл., Покровський район, с.Чорненкове, вул.Соснова, буд.14, нормами Закону №1404-VIII не встановлено.

Водночас, виконавчий напис нотаріуса №8376 від 26.09.2016 є виконавчим документом, як це передбачено ст.3 Закону №1404-VIII.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ч.4 ст.4 Закону №1404-VIII закріплено виключний перелік підстав за наявності яких виконавчий документ повертається стягувачу, серед яких предявлення виконавчого документа не за місцем виконання або не за підвідомчістю, однак за наявності заяви стягувача, в якій вказано місце перебування боржника на території адміністративно-територіальної одиниці - Покровський район Дніпропетровської області та з врахуванням положень ч.1 ст.24 Закону № 1404-VIII, на момент прийняття оскаржуваного рішення у державного виконавця були наявні законні підстави для відкриття виконавчого провадження.

Враховуючи вимогу щодо належного та своєчасного виконання виконавчого документа, нормами Закону № 1404-VIII закріплено комплекс дій обов'язкового характеру, які повинен вчиняти державний виконавець в процесі виконання рішення.

Так, ст.10 Закону № 1404-VIII закріплено перелік заходів примусового виконання рішень, а саме: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень ст.48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту.

Статтею 56 Закону №1404-VIII встановлено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Так, 06.12.2016 державним виконавцем Покровського РВ ДВС винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно з якою арешт накладено на все майно, що належить боржнику, в межах суми боргу (а.с.54).

Відповідно до ч.1 ст.68 Закону №1404-VIII стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи (ч.3 ст.68 Закону №1404-VIII).

З метою отримання інформації про джерела доходів боржника, номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах та про останнє місце роботи, отримання пенсії відповідачем 06.12.2016 скеровувались запити у Державну податкову службу України та у Пенсійний фонд України відповідно (а.с.55-58)

Згідно з відповідями, наданими на скеровані відповідачем запити, запитувана інформація відсутня, фізичну особу-підприємця припинено, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Ужгородському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України, розмір пенсії 1611,51грн. (а.с.58).

З врахуванням отриманої інформації, відповідачем 19.12.2016 винесено постанову про звернення стягнення на дохід боржника, яку скеровано в Ужгородське обєднане управлінні Пенсійного фонду України, згідно з якою стягнення необхідно проводити з усіх видів заробітку (доходу), що належить до виплати боржнику, після відрахування податків, в розмірі 20% до погашення заборгованості (а.с.59).

На підставі системного аналізу вказаних законодавчих положень та обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що дії державного виконавця по виконанню виконавчого напису №8376 від 26.09.2016 відповідають вимогам Закону №1404-VIII, є послідовними, відповідач діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими, доказів про сплату вказаної заборгованості перед ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» позивачем не надано, інформація про виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 №8376 від 26 вересня 2016 року станом на день розгляду справи судом апеляційної інстанції в матеріалах справи відсутня, сторонами не надана.

Також, суд апеляційної зауважує, що дані щодо місця проживання та роботи боржника можуть бути встановлені в процесі вчинення виконавчих дій та за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення, зокрема у разі якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, у відповідності до вимог ст.25 Закону №1404-VIII виконавче провадження може бути передано від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що правомірність звернення відповідача до суду із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржнику за межі України без вилучення паспортного документу від 15.12.2016 не є предметом спору в даній справі.

Водночас, відповідно до п.3 ч.1 ст.3 КАС України відповідач це суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Зі змісту позовної заяви та позовних вимог судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем, боржником у виконавчому провадженні, оскаржуються постанови, винесені державним виконавцем Покровського РВ ДВС з виконання виконавчого напису №8376 від 26.09.2016.

Відповідно до ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (ч.3 ст.181 КАС України).

Як зазначено у п.11 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 13.10.2010 №3 такими органами державної виконавчої служби є: Державна виконавча служба України, до складу якої входить відділ примусового виконання рішень; Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; Районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень, є органами державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про державну виконавчу службу», але не є юридичними особами. Водночас ці органи можуть бути належними відповідачами у справах з приводу оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих у виконавчому провадженні.

Відтак, Покровський РВ ДВС є органом державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про державну виконавчу службу» та може бути належним відповідачем у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих у виконавчому провадженні державним виконавцем чи іншої посадової особи цього органу, а тому суд першої інстанції помилково допустив заміну належного відповідача неналежним, що в сукупності з вище встановленими обставинами не вплинуло на реалізацію права позивача на судовий захист.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи з додержанням норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 червня 2017 року у справі № 807/151/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_1

Повний текст Ухвали складено 29.09.2017