Справа № 757/51881/16-а
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Желтобрюх І.Л. та Файдюка В.В.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Пенсійного фонду України на постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов'язати Пенсійний фонд України передати її заяву від 23 вересня 2016 року № 420 до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року вказаний адміністративний позов був задоволений.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що Закон України «Про звернення громадян» не регулює правовідносини, що виникають під час розгляду заяв про призначення пенсії.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з'явилися та про причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Пенсійного фонду України залишити без задоволення, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно з ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд встановив, що ОСОБА_2 07 січня 1999 року виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю. На час виїзду з України пенсія позивачу не призначалася і не виплачувалася.

ОСОБА_2 23 червня 2016 року звернулася до Пенсійного фонду України із заявою, у якій просила передати її заяву про призначення пенсії уповноваженому управлінню для розгляду по суті.

Листом від 06 жовтня 2016 року № 11541/К-11 Пенсійний фонд України повідомив позивача про те, що рішення про призначення пенсії може бути прийняте відповідним управлінням Фонду у районі, місті, районі у місці проживання (реєстрації) заявника в Україні за умови особистого звернення заявника або його уповноваженого представника і надання заяви встановленої форми разом з документами, необхідними для призначення пенсії (про стаж, заробіток тощо). Також позивачу повідомлено, що переказування пенсії за кордон не передбачено. Додатково ОСОБА_2 роз'яснено, що перелік територіальних управлінь Пенсійного фонду України із зазначенням адрес та номерів телефону розміщений на офіційному веб-сайті Пенсійного фонду України.

Не погоджуючись із зазначеними діями Пенсійного фонду України, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про зобов'язання відповідача передати її заяву від 23 вересня 2016 року № 420 до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що право на призначення пенсії не може бути поставлене у залежність від місця проживання особи. Також суд першої інстанції зазначив, що відповідач зобов'язуваний був направити заяву позивача до органу, уповноваженого приймати рішення щодо призначення пенсії.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Під час вирішення апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на те, що предметом даного спору є наявність у ОСОБА_2 права на розгляд і вирішення її заяви про призначення пенсії уповноваженим органом Пенсійного фонду України за відсутності у неї зареєстрованого на території України місця проживання, а також компетенція відповідача щодо визначення такого органу.

Наявність чи відсутність у позивача права на призначення пенсії за віком на території України не є предметом доказування у даній справі.

Відповідно до абз. 22 ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Умови призначення пенсії за віком визначені у ст. 26 вказаного Закону. До таких умов належать досягнення певного віку та наявності страхового стажу не менше 15 років. Проживання (реєстрація) на території України, як обов'язкова умова для звернення за призначенням пенсії не передбачена Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Як вірно зазначив суд першої інстанції, зазначений Закон містив обмеження щодо можливості виплати пенсії особам, які виїхали на постійне проживання за межі України.

Так, на час виїзду позивача на постійне місце проживання в державу Ізраїль положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» діяли у редакції, згідно якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). У вказаному рішенні зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Положеннями ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Європейський суд з прав людини у справі «Пічкур проти України» у рішенні, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, дійшов до висновку про те, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії. Наведених вище міркувань Європейському суду з прав людини було достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що відсутність у позивача зареєстрованого в Україні місця проживання не може бути підставою для відмови у розгляді його заяви про призначення пенсії уповноваженим органом на вирішення такого питання.

Перевіряючи обґрунтованість вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання Пенсійного фонду передати її заяву від 23 вересня 2016 року № 420 до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті колегія суддів враховує наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (Далі - Порядок).

Згідно з п. 1.1. Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Таким чином, зазначений нормативно-правовий акт передбачає, що визначення належного органу Пенсійного фонду України для розгляду заяви про призначення пенсії поставлене у залежність від місця проживання (реєстрації) особи, яка звертається за призначенням пенсії.

Разом з тим, порядок визначення територіального органу Пенсійного фонду України, уповноваженого на розгляд і вирішення заяви про призначення пенсії особі, яка не проживає та не зареєстрована на території України, вказаний нормативно-правовий акт не визначає.

Відповідно до висновків, що викладені у вказаних рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» не забезпечення ОСОБА_2 можливості звернення до органу, що призначає пенсію з посиланням на відсутність місця проживання (реєстрації) в Україні, є порушенням ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що неприпустимо.

Як раніше зазначалося, Порядок був затверджений постановою правління Пенсійного фонду України.

Таким чином, звертаючись до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії та проханням передати його для розгляду по суті до уповноваженого територіального органу, ОСОБА_2 вірно визначила особу, яка має повноваження на вирішення порушеного питання.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що адміністративний позов ОСОБА_2 є законним, обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Як вірно зазначив відповідач в апеляційній скарзі, Закон України «Про звернення громадян» не регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення. Разом з тим, помилкове посилання суду першої інстанції на ст. 7 вказаного Закону, не призвело до неправильного вирішення справи та не може бути підставою для скасування постанови суду від 27 квітня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги Пенсійного фонду України не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 27 квітня 2017 року, та не можуть бути підставами для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Пенсійного фонду України залишити без задоволення, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги Пенсійного фонду України - відмовити.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді І.Л. Желтобрюх

В.В. Файдюк

Ухвала складена у повному обсязі 25 вересня 2017 року.

Головуючий суддя Горяйнов А.М.

Судді: Желтобрюх І.Л.

Файдюк В.В.