Справа № 818/850/17
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 р.Справа № 818/850/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Григорова А.М. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29.06.2017р. по справі № 818/850/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Сумській області , Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області третя особа Начальник Головного управління Національної поліції в Сумській області

про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

12.06.2017р. представник позивача ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління національної поліції в Сумській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області, 3-тя особа начальник Головного управління національної поліції в Сумській області про скасування п. 1 наказу №218 від 13.03.2015р., №95о/с від 26.03.2015р. про звільнення із органів внутрішніх справ, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу. Також, заявлено клопотання про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Ухвалою Сумський окружний адміністративний суд від 29 червня 2017 р. в задоволенні клопотання представника позивача про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважною відмовлено. Клопотання представника відповідача про залишення адміністративного позову без розгляду задоволено. Адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

ОСОБА_1 , не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, через свого представника подав апеляційну скаргу, вважає, що ухвала суду прийнята з порушення судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, висновки суду не відповідають обставинам справи та суперечать один одному. Просить суд апеляційної інстанції ухвалу скасувати , справу направити до суду для продовження розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, доводи апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Приймаючи оскаржувану ухвалу та залишаючи без розгляду позов на підставі ст. 100 КАС України, суд першої інстанції виходив з того , що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом , а поважні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо залишення без розгляду позову, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1 та абз.1 ч. 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому , строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Для дослідження питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, необхідним є встановлення періоду винесення відповідачем оскаржуваного рішення та коли про таке стало відомо або мало бути відомо позивачу.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні в справі "Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року та рішенні в справі "Стаббігс та інші проти Великобританії" від 22 жовтня 1996 року, справа "Z та інші проти Сполученого королівства" від 10 травня 2001 року Європейським Судом з прав людини вказано на те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав.

При цьому, Європейський Суд з прав людини у п. 35 рішення від 12.03.2009 (справа Плахтєєв та Плахтєєва проти України) зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків. У такій формі в цьому пункті втілено "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія А, № 18, сс. 17- 18, пп. 35- 36). Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову та інше.

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" №2 від 06.03.2008р., зокрема, при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то з врахуванням необхідності субсидіарного застосування законів про працю суди повинні виходити із строків звернення до суду, визначених частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України. Тому громадянин може звернутися із заявою про вирішення спору в тримісячний строк із дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення з публічної служби - у місячний строк із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, і нормами спеціального акту законодавства - ч.3 ст.99 КАС України, і загальною нормою права - ст.233 КЗпП України однаково і однозначно передбачено, що працівник (як публічний службовець, так і будь-який інший працівник) інформується про припинення трудових відносин чи відносин з проходження з публічної служби за фактом одержання трудової книжки, в якій поставлено відповідний запис і саме з цієї події починається відлік місячного строку на звернення до суду.

Матеріалами справи свідчать, що ОСОБА_1 отримав у відповідача 08.05.2015р. трудову книжку, військовий квиток та виписку із наказу №95о/с від 26.03.2015р. у зв'язку із звільненням із органів внутрішніх справ, про що свідчить його розписка про отримання (а.с.15), що спростовує доводи апелянта з посиланням на те , що на даний час трудова книжка зберігається у відповідача.

Тобто, саме 08.05.2015р. позивачу стало відомо про факт його звільнення із займаної посади.

В подальшому представником позивача - особою, яка надавала правову допомогу, було в липні 2015р. додатково отримано і наказ №218 від 13.03.2015р. на її запит про надання копій документів про

звільнення ОСОБА_1 , про що зазначається в адміністративному позові.

До суду адміністративний позов представником позивача подано лише 12.06.2017р., що підтверджується відміткою суду на позові.

Щодо доводів з посиланням на те, що ОСОБА_1 уповноважував свого адвоката бути представником виключно у кримінальному провадженні, а тому позбавлений був можливості звернення до суду в зв'язку із відсутністю представника, судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що такі повноваження реалізовувалися представником позивача, про що свідчить факт направлення відповідного запиту та отримання у відповідача в липні 2015 року копії спірного наказу від 13.03.2015р. №218.

Згідно договору про надання правових послуг адвоката, укладеного 18.06.2015р. ОСОБА_1 уповноважив адвоката Солошенко Л.Є. згідно п. 1 договору бути його представником цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справах (ст.ст.56,58,59 КАС України), а згідно п.3 договору адвокат взяв на себе зобов'язання на представництво його інтересів та надання правової допомоги у справах з адміністративно-правових відносин (а.с. 49)

Тобто, позивач в період з 08 травня 2015 р. (моменту, коли він дізнався про своє звільнення) по 12 травня 2017 р., за наявності з 18.06.2015р. особи, яка надавала правову допомогу ОСОБА_1, не був позбавлений можливості як особисто, так і через свого представника, оскаржити своє звільнення до суду, враховуючи звільнення від сплати судового збору за таку категорію спорів згідно законодавства, навіть з 18.06.2015р. не реалізував такого права щодо звернення до суду.

Стосовно посилання представників позивача на той факт, що позивач реалізував своє право на звернення до суду після зміни запобіжного засобу, слід зазначити таке .

Матеріали справи свідчать, що право на звернення до суду позивач реалізував суду після зміни запобіжного засобу через представника, який діє згідно договору від 18.06.2015р. і яка звернулася до суду 12.06.2017р. в інтересах ОСОБА_1 , тому посилання щодо неможливості подання позову представником позивача в період з 18.06.2015р. по 12.06.2017р. є безпідставними та документально не підтверджені.

Колегія суддів звертає увагу на те , що позивач не був позбавлений можливості виявити своє бажання на оскарження рішення суду та оскаржити його.

Обгунтування апеляційної скарги не містять посиланяь на будь-які перешкоди з боку адміністрації СІЗО щодо можливості позивача самостійно оскаржити рішення суду.

Враховуючи те, що законодавством України встановлені певні обмеження, зокрема, щодо строку звернення до адміністративного суду, про що позивачу та його представнику мало бути відомо, а також те, що у цій справі судом встановлено обізнаність позивача про порушення його прав ще з 08.05.2015р. - часу повідомлення про прийняття оскаржуваного наказу №95о/с від 26.03.2015р. про його звільнення, що підтверджується власноручно заповненою та підписаною розпискою в отриманні такого наказу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що в даному випадку строк, який сплинув з моменту звільнення позивача до моменту звернення його за захистом порушеного права є значним (майже два з половиною роки), причини пропуску звернення до суду з даним позовом не є поважними, обставини щодо відсутності поважних причин пропуску строку звернення позивача до суду підтверджуються наявними у матеріалах справи документами.

Частиною другою статті 100 КАС України визначено, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

При вирішенні питання щодо поважності/неповажності пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, суд виходить з того, що поважними визнаються лише такі причини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, тобто, які б об'єктивно та істотно перешкоджали його зверненню до суду та не залежали від його волевиявлення.

З урахуванням обставин справи та приписів чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення без розгляду позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, оскільки позовну заяву подано після закінчення строку для звернення до суду, установленого законом, докази, на які посилається представник позивача в обґрунтування свого клопотання, не підтверджують поважності пропуску строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, є безпідставними та не спростовують висновків суду, наведені в апеляційній скарзі обставини розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції погоджується повністю із висновком суду першої інстанції, так як обставини справи встановлені правильно, докази досліджені вірно, відповідно рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, тому судове рішення не підлягає скасуванню, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29.06.2017р. по справі № 818/850/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Подобайло З.Г.
Судді(підпис) (підпис) Григоров А.М. Тацій Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 25.09.2017 р.