Справа № 357/6741/17
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 357/6741/17 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитренко А.М.
Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Желтобрюх І.Л.

за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу відповідача - інспектора ВПОДДЗ 1 батальйону управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Устіяновського Олега Михайловича на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до інспектора ВПОДДЗ 1 батальйону управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Устіяновського Олега Михайловича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року позивач, ОСОБА_4, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 28 травня 2017 року серії АР №372142.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2017 року позовні вимоги задоволено: скасовано постанову інспектора ВПОДДЗ батальйону №1 управління патрульної поліції у м. Львові Устімловського Олега Михайловича серії АР №372142 від 28 травня 2017 року про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог - відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду першої інстанції - скасуванню у частині задоволених позовних вимог щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з прийняттям у цій частині нової постанови, якою у задоволенні такої позовної вимоги - відмовити. Крім того, мотивувальну частину постанови суду першої інтенції необхідно змінити. У решті постанову суду першої інстанції - залишити без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 травня 2017 року інспектором ВПОДДЗ батальйону №1 управління патрульної поліції ум. Львові Устімловським Олегом Михайловичем складено постанову серії АР №372142, відповідно до якої ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн..

Підставою для притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення стало те, що позивач 28 травня 2017 року о 15 год. 43 хв., керуючи автомобілем НОМЕР_1 на дорозі Київ-Чоп М-06, перетнув вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки та здійснив обгін на перехресті, чим порушив пп. 8.5.1, 14.6 ПДР України та скоїв правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Так, суд першої інстанції посилається на порушення відповідачем порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, встановленого ст.. 278, 279 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Згідно з ч. 2 ст. 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають, крім іншого, справи про адміністративні правопорушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, частини 1, 2, 3 статті 122.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ч. 4 ст. 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 285 Кодексу України про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Так, під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положення ст. 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення не застосовуються; винесення постанов у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, уповноваженими на те особами одразу після складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення є неправомірним.

Окрім того, аналіз п. 2.3 зазначеного рішення Конституційного Суду України, дає підстави для висновку про те, що Конституційний Суд, говорячи про порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, мав на увазі виключно випадки застосування скороченого провадження у справах, на які не розповсюджуються вимоги ст. 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Однак, вже після прийняття Конституційним Судом України зазначеного рішення, норми Кодексу України про адміністративні правопорушення та, зокрема, ст. 258 зазнали змін, в результаті чого на справи, які віднесено до компетенції Національної поліції розповсюджено вимоги ч. 4 ст. 258 - постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься на місті вчинення правопорушення.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, та рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення Правил дорожнього руху (ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення) на місці вчинення такого правопорушення.

При цьому, положення Кодексу України про адміністративні правопорушення, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення (зокрема, ст.ст. 278, 279), на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки у даному випадку Кодексом України про адміністративні правопорушення передбачає спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що однією з підстав для задоволення позовних вимог є порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Натомість, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції щодо недоведення відповідачем правомірності свого рішення, з огляду на таке.

Згідно ч. 1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, саме відповідач зобов'язаний довести правомірність складання ним постанови, зокрема, шляхом доведення належними та допустимими доказами порушення позивачем вимог ПДР, за що передбачена відповідальність Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Згідно з ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.

В оскаржуваній постанові відсутні відомості щодо порушення позивачем п. 8.5.1, 14.6 ПДР, за яке передбачена адміністративна відповідальність у вигляді накладення штрафу відповідно до вимог ст.. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У відповідності до п.п.4.1, 4.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність. Кодексом закріплено низку гарантій забезпечення прав суб'єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб. За змістом статті 9 Кодексу саме винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність суб'єкта адміністративної відповідальності є однією з ознак адміністративного правопорушення (проступку).

Об'єктивних доказів, свідчень або інших відомостей, необхідних для вирішення справи про наявність обставин порушення позивачем Правил дорожнього руху відповідачем зібрано не було.

Натомість, до апеляційної скарги відповідачем долучено відеоматеріали, які, на думку останнього, свідчать про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення.

У силу вимог ч. 2 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувалися судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Так, обґрунтовуючи ненадання відеоматеріалів до суду першої інстанції, відповідач зазначає, що на момент розгляду справи в управління були відсутні носії інформації (диски), якими можна було б забезпечити подання доказів згідно ст.. 49 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Кодексу адміністративного судочинства України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Враховуючи вимоги 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції не вважає обґрунтованими доводи щодо ненадання відповідачем доказів до суду першої інстанції та, відповідно, не бере їх до уваги.

Відтак, вчинення позивачем адміністративного правопорушення, не підтверджується жодним доказом, окрім оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Системний аналіз вищевказаних норм чинного законодавства України дає підстави для висновку про те, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те,що така постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Проте, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у випадку закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

Даний спір, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, є спором фізичної особи із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішення (акту індивідуальної дії) та не є справою про адміністративне правопорушення.

Адміністративні суди не наділені повноваженнями закривати провадження у справах про адміністративні правопорушення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 Кодексу України про адміністративні правопорушення, по справі про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) виносить постанову про закриття справи.

Суд не наділений повноваженнями щодо закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, оскільки вирішення спору із ухваленням судового рішення по суті позовних виключає можливість одночасного закриття провадження щодо тих самих вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для визнання протиправною та скасування постанови серії АР №372142 від 28 травня 2017 року про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нову постанову, якщо судом не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального чи процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ст.. 198, 201 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду, якщо суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про необхідність скасування постанови суду першої інстанції у частині позовних вимог про закриття справи про притягнення до адміністративної відповідальності, з прийняттям у цій частині нової постанови, якою у задоволенні зазначеної позовної вимоги - відмовити. Мотивувальну частину постанови суду першої інстанції змінити, зазначивши, що підставою для задоволення позовних вимог є доводи та обставини, викладені у даній постанові. У решті постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2017 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 160, 198, 201, 202, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу інспектора ВПОДДЗ 1 батальйону управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Устіяновського Олега Михайловича на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2017 року - задовольнити частково.

Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2017 року - скасувати у частині задоволеної позовної вимоги про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Прийняти у цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовної вимоги про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення про порушення ОСОБА_4 ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення - відмовити.

Змінити мотивувальну частину постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2017 року, зазначивши, що підставою для задоволення позовних вимог є мотиви та обставини, викладені у даній постанові.

У решті постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом 20 днів відповідно до вимог ст. 212 КАС України шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст виготовлено 27.09.2017

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

І.Л. Желтобрюх

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Безименна Н.В.

Желтобрюх І.Л.