Справа № 315/797/17
Суддя: Романько О. О.
Дата ухвалення: 2017-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 315/797/17
Номер провадження № 2-а/315/23/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2017 рокум. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Романько О.О.,

за участю секретаря Притули Я.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Гуляйполе справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії та зобовязання відновлення виплат починаючи з 01 березня 2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

06 липня 2017 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, в якому вказала, що у 2014 році вона була змушена покинути своє місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та переміститися до м. Гуляйполе Запорізької області, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1 від 05 травня 2014 року виданою УПСЗН ОСОБА_4 районної державної адміністрації Запорізької області. Далі вказала, що перебуває на обліку в ОСОБА_4 обєднаному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримувала з 01 серпня 2014 року пенсію по втраті годувальника, проте з 01 березня 2016 року відповідач припинив виплату належної їй пенсії. В травні 2017 року на адресу відповідача було направлено адвокатський запит про надання інформації стосовно підстав припинення виплати їй пенсії. У відповідь 02.06.2017 року відповідачем було повідомлено, що виплата пенсії їй призупинена з 01.03.2016 року на підставі оновленої бази даних про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України наданої управлінням соціального захисту населення ОСОБА_4 районної державної адміністрації Запорізької області. Тобто, про порушення свого права вона дізналася 02.06.2017 р.

Позивач зазначила, що вона є пенсіонером і пенсія є єдиним джерелом її існування. Відповідач безпідставно, не попередивши припинив виплату їй пенсії, вважає такі дії відповідача протиправними та прохає суд зобовязати відповідача відновити виплату пенсії з моменту її припинення, тобто з 01 березня 2016 року.

З письмових заперечень ОСОБА_4 обєднаного УПФУ в Запорізькій області від 13.07.2017 року слідує, що 22.10.2014 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_4 об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою на запит пенсійної справи з управління Пенсійного фонду України м. Харцизька Донецької області. Управлінням сформовано запит на електронну пенсійну справу. За даними електронної пенсійної справи виплата пенсії провадиться з місяця, наступного за місяцем припинення її виплати за попереднім місцем проживання. ОСОБА_3 вказала в заяві, що виплата пенсії припинена за попереднім місцем проживання в серпні 2014 року. Згідно довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 05.12.2014 року № НОМЕР_1 ОСОБА_3 постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_2 і перемістилася з тимчасово окупованої території в м. Гуляйполе Запорізької області, вулиця Соборна (Леніна), 78. Розпорядженням управління від 22.11.2014 № 801772 позивачку взято на облік.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» № 637 від 05 листопада 2014 року, постанови Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» № 509 від 01 жовтня 2014 року, призначення та поновлення виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, здійснюється після обміну інформацією з Єдиної інформаційної бази даних про взяття на облік осіб між органами соціального захисту населення та управління. Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачені не лише права, а й певні обовязки внутрішньо переміщених осіб, зокрема, повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання. За результатами електронного обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб електронна пенсійна справа АСОПД/КОМТЕХ на позивача містить особливість «Переселенець не зареєстрований» (код 93), що є підставою для припинення пенсійних виплат.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок) та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (за місцем їх фактичного проживання/перебування (далі- Порядок № 365). Відповідно до ч. 1 Порядку, він визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Документом, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, є довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 "Про облік внутрішньо перемішених осіб" (ч. 2 Порядку).

Далі в запереченнях представник відповідача вказав, що згідно з ч. 5 Порядку для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. До заяви додається копія довідки про взяття па облік внутрішньо переміщеної особи га пред'являється оригінал такої довідки.

Відповідно до п. 7 Порядку для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

Для призначення (відновлення) соціальних виплат особі, яка перебуває на обслуговуванні в територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) або добуває освіту певного рівня в дошкільних, шкільних професійно-технічних і вищих навчальних закладах (студенти денної форми навчання), структурний підрозділ з питань соціального захисту населення надсилає до відповідного органу (закладу) запит щодо надання протягом 15 днів підтвердження перебування/навчання внутрішньо переміщеної особи в такому органі (закладі). У разі не підтвердження факту перебування/навчання внутрішньо переміщеної особи, про що відповідний орган (заклад) інформує письмово, структурний підрозділ з питань соціального захисту населення проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

Позивач ОСОБА_3 не зверталася з 01.03.2016 року до ОСОБА_4 об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою про поновлення виплати пенсії, не надавала довідку внутрішньо переміщеної особи з зазначенням тимчасового місця її проживання.

Крім того, як вказав в запереченнях представник відповідача, згідно прохальної частини адміністративного позову ОСОБА_3 просить суд поновити пенсію з 01 березня 2016 р. При цьому, відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 99 КАС України адміністративній позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Вважають, що вимоги позивача щодо проведення поновлення виплати пенсії є безпідставними ще й з підстав пропуску строку, тому прохають в задоволенні позовних вимог позивача відмовити, застосувавши перебіг строку позовної давності (а.с.18-20).

В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, за участі її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає їх задовольнити (а.с. 30).

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Додатково зазначив, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідними документами, перебуває у відповідача на обліку та з 01.08.2014 року отримує пенсію. Відповідач без будь-яких повідомлень припинив виплату пенсії позивачу з березня 2016 року. Управління ПФУ керується постановами КМУ України, проте, вони суперечать профільному законодавству, яке регулює пенсійне забезпечення. Є виключний перелік осіб, щодо яких припиняється виплата пенсій. Саме право позивача на пенсію жодним чином не оскаржувалося. Ніхто не заперечує того, що позивач має право на отримання пенсії, як особа, яка відповідає певним критеріям. Будь-якої інформації, повідомлень від відповідача на адресу позивача не надходило. З огляду на практику ЄСПЛ відбувається дискримінація людини за ознакою щодо її місця проживання. Довідка видана позивачу є дійсною, протилежних відомостей до відповідного реєстру не внесено. Пенсійна справа з ОСОБА_4 обєднаного управління ПФУ в Запорізькій області не витребувана жодним іншим управлінням України. Позивач будь-яких виплат в іншим місцях не отримує.

Представник відповідача ОСОБА_4 обєднаного УПФУ в Запорізькій області ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях до позову. Додатково зазначила, що позивач мала б кожні 6 місяців звертатись до УПСЗ за місцем фактичного проживання для продовження довідки щодо внутрішньо переміщених осіб. Потім дана інформація була б передана до управління ПФУ, але оскільки вона не зробила цього, то з березня 2016 року виплату пенсії їй було припинено. Повідомлення про припинення виплати пенсії позивачці не направлялось. Припинення виплат відбулося після обміну інформацією з відповідним УПСЗ. Вказала на те, що оскільки спеціальні закони, які регулюють питання призначення та виплати пенсії не містять положень, що стосуються внутрішньо переміщених осіб, тому управління має виконувати діючі постанови Кабінету Міністрів України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги і заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності, а також про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що 22.10.2014 року позивач звернулася до відповідача із заявою про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи та запит пенсійної справи з управління Пенсійного фонду України м. Харцизьк Донецької області і нарахування їй пенсії за місцем фактичного проживання (а.с.8).

Позивач була взята відповідачем на облік і їй було виплачено пенсію починаючи з 01.08.2014 року (а.с.21-24).

Як вбачається з довідки № НОМЕР_1 від 05.12.2014 р. про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, яка видана ОСОБА_3, що остання перемістилася до м. Гуляйполе Запорізької області вул. Соборна, буд. 78 з постійного місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. ЮвілейнийАДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

Відносно заперечень відповідача щодо прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 08 червня 2016 року № 352, слід зазначити, що припинення виплати пенсії позивачу відбулося 1 березня 2016 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08 червня 2016 року № 365 та з підстав, не передбачених у статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року, яка діяла на момент видачі довідки позивачеві, строку дії довідки внутрішньо переміщеної особи встановлено не було.

26 серпня 2015 року постановою Кабінету Міністрів № 636 внесено зміни до постанови № 509, якими, зокрема встановлено строк дії такої довідки у шість місяців з дати її видачі.

Постановою Кабінету Міністрів від 08 червня 2016 року № 352 було також внесено зміни до постанови № 509, згідно яких встановлено, що довідка діє безстроково; довідка, видана 05.12.2014 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Таким чином, довідка внутрішньо переміщеної особи від 05 грудня 2014 року № НОМЕР_1 є дійсною, доказів її скасування з підставі, визначених ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», не надано. Не спростовано це і відповіддю управління соціального захисту населення ОСОБА_4 РДА Запорізької області від 21.09.2017 року (а.с.40).

Отже, суд дійшов висновку, що на час припинення позивачеві виплати пенсії (01 березня 2016 року) не існувало підстав, передбачених чинним законодавством для такого припинення, тому дії відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу є протиправними, доказів щодо правомірності своїх дій стосовно невиплати останній пенсії з 01 березня 2016 року відповідачем не наведено.

Суд зазначає, що в даному випадку також необхідно застосовувати практику ЄСПЛ, яка зокрема полягає в тому, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy) [GC], заява № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Відповідно до пунктів 30-31 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Суханов та Ільченко проти України», яке набрало статусу остаточного 26 вересня 2014 року (Заяви № 68385/10 та 71378/10) Суд зазначає, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою». Що стосується соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.

Далі в цьому ж рішенні Суду наводяться положення, які можуть бути використані при вирішенні даного спору, зокрема, те, що сам факт існування у позивача права на пенсію не оспорювався сторонами, тому можна вважати, що суть права позивача є достатньо чіткою для застосування статті 1 Першого протоколу та що дійсно її право на отримання пенсії, передбачене національним законодавством, становило майно у значенні цього положення.

В пунктах 52-53 цього ж рішення Суд зазначає, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності. Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

Також суд зазначає, що у п. 51 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року (Заява № 10441/06), вказано, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. При цьому за п. 54 такого рішення зазначено, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про порушення відповідачем з 01 березня 2016 року права позивача на отримання пенсії.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058 встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. У відповідності до частини 3 статті 4 Закону № 1058, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити висновок про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Рішення пенсійним органом щодо припинення виплати ОСОБА_3 пенсії не приймалося, що не заперечувалось відповідачем. Яким зазначено, що лише за результатами електронного обміну інформацією з Єдиною інформаційною базою даних про внутрішньо переміщених осіб встановлено, що електронна пенсійна справа на позивача містить особливість «Переселенець не зареєстрований» (код 93), що і стало підставою для припинення пенсійних виплат. Відомостей про прийняття відповідною комісією рішення про припинення виплати пенсії відповідачем не наведено. Також, не було зазначено про наявність будь-якого рішення (протоколу) комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які утворюються районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад стосовно позивачки. Взагалі будь-які рішення до відома позивача належним чином не доводилися.

Згідно Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669 - VIII (із змінами і доповненнями), період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» від 07.11.2014 року № 595.

Вказаною постановою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Пунктом 8 Тимчасового порядку встановлено, що особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Крім того, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 365 передбачено: установити, що комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб».

Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування визначає механізм здійснення контролю за проведенням виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування (пункт 1 Порядку).

Згідно п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, на структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) або робочі групи, а не на відповідача.

Тобто, у відповідача відсутні повноваження здійснення вищезазначеного контролю.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ОСОБА_4 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати пенсії за віком позивачці.

Також є обґрунтованими і підлягають задоволенню вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача вчинити певні дії, а саме зобов'язання ОСОБА_4 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити ОСОБА_3 виплату пенсії за віком та сплатити заборгованість за період, починаючи з 01.03.2016 року з перерахуванням на рахунок в уповноваженому банку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Щодо посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

Порушення прав, свобод чи інтересів особи - це фактичний наслідок протиправного рішення, дії чи бездіяльності конкретної особи (або осіб) щодо неї. Підставою звернення до суду є протиправні рішення (дії чи бездіяльність), які порушують права (свободи чи інтереси) конкретної особи.

З аналізу вищезазначених норм статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів).

Відповідно ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Отже, про порушення свого права на призначення та виплату пенсії позивач повинна була дізнаватись 26 числа кожного місяця, за який їй не було виплачено пенсію.

До суду позивач звернулася засобами поштового звязку 06 липня 2017 року, про що свідчить вхідний штамп суду, а позовні вимоги заявлені нею за період починаючи з 01.03.2016 року. Тобто протягом усього цього часу позивач була достеменно обізнана про порушення свого права, оскільки як зазначено у позовній заяві пенсія є її єдиним джерелом доходу та не отримання цього доходу з березня 2016 року не могло не викликати з її боку зауважень. Доказів того, що нею був пропущений строк для звернення до суду з поважних причин не надано, з огляду на наведене суд приходить до висновку про те, що адміністративний позов в частині зобов'язання відповідача здійснити виплату пенсії за період з 01.03.2016 року по 05.01.2017 року включно слід залишити без розгляду, у зв'язку із пропуском строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.

На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позов був частково задоволений, а позивач звільнена від сплати судового збору як інвалід ІІ групи на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у зв'язку із чим судові витрати, які підлягають розподілу відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,17,18,69,71,94,98-100,128,158-163,167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії та зобовязання відновлення виплат починаючи з 01 березня 2016 року - задовольнити частково.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії та зобовязання поновити її виплату в частині позовних вимог щодо зобов'язання ОСОБА_4 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити виплату заборгованості з 01 березня 2016 року по 05 січня 2017 року включно - залишити без розгляду.

Визнати протиправною бездіяльність ОСОБА_4 обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, пенсії.

Зобов'язати Гуляйпільське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області поновити щомісячну виплату пенсії за віком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженці ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, та сплатити заборгованість за період з 06 січня 2017 року.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Повний текст постанови суду складено 26.09.2017 року.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Гуляйпільський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частини постанови або якщо особа не була присутня в судовому засіданні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: ОСОБА_5