Справа № 813/3771/16
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2017-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2017 року справа № 813/3771/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судового засідання Булавко О.З.

з участю представників

від позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

від відповідача ОСОБА_4,

від третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом Обєднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу та Представництва Американського обєднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу до Львівської обласної державної адміністрації, з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Кабінету Міністрів України, Міністерства культури України, Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові, Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України, Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Управління державної реєстрації Львівської міської ради, про визнання неправомірними дій та бездіяльності, зобовязання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

Обєднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу та Представництво Американського обєднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу звернулися в суд з позовом до Львівської обласної державної адміністрації про:

- визнання неправомірними діяння щодо заявлення Львівської обласної державної адміністрації засновником та органом управління Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові;

- визнання бездіяльності щодо неподання заяви та документів державному реєстратору про внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб щодо зміни органу управління Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові;

- зобовязання подати державному реєстратору заяву, з усіма необхідним документами, про внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб щодо засновника Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові Кабінет Міністрів України та органу управління Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові Міністерство культури України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Кабінет Міністрів України, відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації», в межах , визначених законами України, може передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня. В той же час, Кабінет Міністрів України не передав жодних повноважень щодо створення, ліквідації Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові, чи передачі заповідника до сфери управління Львівської обласної державної адміністрації. Кабінет Міністрів України розпорядженням від 11.11.2009 року за №1338-р зобовязав відповідача забезпечити проведення державної реєстрації заповідника у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та здійснювати захист заповідника від загрози знищення, руйнування або пошкодження. Жодними іншими повноваженнями щодо Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові відповідача не наділено. А відтак, на думку позивачів, дії відповідача щодо подачі відомостей до Єдиного державного реєстру про засновника та орган управління є протиправними.

Представники позивачів позов підтримали, просять його задоволити.

Львівська обласна державна адміністрація у письмових запереченнях на позов зазначає, що Кабінет Міністрів України видавши розпорядження від 18.05.2011 року за №437-р свідомо мав на меті віднесення Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові до сфери управління відповідача та здійснювати його фінансування за рахунок коштів місцевого бюджету. Окрім того, позивач зазначає, що Державний історико-архітектурний заповідник у м.Львові відсутній у переліку заповідників, які підлягають передачі до сфери управління Міністерства культури України відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року за №1032-р.

Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити з мотивів викладених у письмових запереченнях на позов.

Третя особа Міністерство регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України у письмових поясненнях зазначає, що передача Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові до сфери управління міністерства не відбулася і положення, і межі заповідника затверджені розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації від 17.03.2010 року за №228/0/5-10. Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців заповідних належить до сфери управління Львівської обласної державної адміністрації.

Третя особа Управління державної реєстрації Львівської міської ради подало до суду клопотання в якому просить здійснювати розгляд справи без його участі.

Заслухавши присутніх представників, розглянувши подані документи і матеріали, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив таке.

Згідно зі Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Державний історико-архітектурний заповідник у м.Львові 12.05.2010 року зареєстрований Виконавчим комітетом Львівської міської ради. Засновником (учасником) являється Львівська обласна державна адміністрація.

Представництво Американського обєднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу звернулось з листами від 02.09.2016 року до Кабінету Міністрів України, Премєр-міністру України ОСОБА_6 в якому просило, окрім іншого, вжити заходів щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців в частині органу управління та засновника Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові. Дане звернення було скеровано за належністю до Львівської обласної державної адміністрації.

Вищенаведені обставини сторонами не заперечуються.

Щодо порушення прав позивачів у спірних правовідносинах.

Статтею 11 Конституції України визначено, що держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

Як передбачено ч.1 ст.9 Основого Закону, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 1 розділу І Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини від 16.11.1972 року, яка ратифікована 04.10.1988 року указом Президії ВР УРСР за №6673-XI, під поняттям «культурна спадщина» розуміється ансамблі: групи ізольованих чи об'єднаних будівель, архітектура, єдність чи зв'язок з пейзажем яких є видатною універсальною цінністю з точки зору історії, мистецтва чи науки.

Відповідно до параграфу 1 Угоди між Урядом України і Урядом Сполучених Штатів Америки про охорону і збереження культурної спадщини від 04.03.1994 року, кожна із Сторін вживатиме належних заходів для охорони і збереження культурної спадщини всіх національних, релігійних або етнічних груп (далі іменуються "Групами"), які проживають або проживали на її території і були такими жертвами Другої світової війни.

Поняття "культурна спадщина", що стосується цілей цієї Угоди, означає культові споруди, історичні пам'ятки, пам'ятники, кладовища та меморіали загиблим, а також архівні матеріали, бібліотечні та музейні фонди, які мають до цього відношення.

Параграфом 4 даної угоди встановлено, що у випадках, коли власті та зацікавлені організації заявляють, що групи не в змозі самі забезпечити належну охорону та збереження своєї культурної спадщини, кожна із Сторін вживатиме спеціальних заходів з метою забезпечення такої охорони та збереження її на своїй території, а також запрошуватиме до співробітництва іншу Сторону та її громадян там, де є потреба в допомозі з цією метою.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 року за №1805-III, з наступними змінами та доповненнями, підприємства усіх форм власності, заклади науки, освіти та культури, громадські організації, громадяни сприяють органам охорони культурної спадщини в роботі з охорони культурної спадщини, можуть встановлювати шефство над об'єктами культурної спадщини з метою забезпечення їх збереження, сприяють державі у здійсненні заходів з охорони об'єктів культурної спадщини і поширенні знань про них, беруть участь у популяризації культурної спадщини серед населення, сприяють її вивченню дітьми та молоддю, залучають громадян до її охорони.

В матеріалах справи наявний статут Обєднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, прийнятий 24.02.1981 року, відповідно до якого цілями даної благодійної організації являється, окрім іншого, сприяння освіті громадськості, стосовно стану дискримінації та упередження проти осіб єврейської національності через їх національність, віросповідання або бажання емігрувати для координації діяльності інших благодійних організацій, які мають такі самі або споріднені мети.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 25.06. 1992 року за №2494-XII, з наступними змінами та доповненнями, Держава гарантує всім національним меншинам права на національно-культурну автономію: користування і навчання рідною мовою чи вивчення рідної мови в державних навчальних закладах або через національні культурні товариства, розвиток національних культурних традицій, використання національної символіки, відзначення національних свят, сповідування своєї релігії, задоволення потреб у літературі, мистецтві, засобах масової інформації, створення національних культурних і навчальних закладів та будь-яку іншу діяльність, що не суперечить чинному законодавству.

Судом встановлено та не заперечується учасниками судового процесу, що в межах території Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові розташований єврейський квартал, в тому числі ансамбль синагоги «Турей Загав» («Золота Роза»), що складається із будівель: синагоги, сакральних споруд для ритуальних потреб: кагальний будинок зі шпиталем, «різні» (штихи), микви та єшиви вищої юдейської школи.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачі звернулись до суду за захистом свого охоронюваного законом інтересу, оскільки зазначення засновником в реєстраційних документах Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові того чи іншого органу державної влади може впливає на його статус (охорона на загальнодержавному рівні, а не немісцевому) та як наслідок в майбутньому вплинути на права позивачів.

Окрім того, в матеріалах справи наявні судові рішення господарських судів в яких стороною у справах щодо подібних правовідносинах виступали позивачі та в яких обставини порушення прав позивачів вже встановлювались.

Щодо правомірності зазначення в реєстраційних документах Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові як засновника - Львівську обласну державну адміністрацію.

ОСОБА_7 Міністрів Української РСР від 12.06.1975 року за №297 було створено Державний історико-архітектурний заповідник у м.Львові.

Наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 09.09.2008 року за №399 відновлено діяльність дирекції Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові як органу управління територією історичного центру м.Львова, включеною до всесвітньої спадщини ЮНЕСКО з віднесенням її до сфери управління Мінрегіонбуду.

Згідно з Плану заходів, спрямованих на відновлення діяльності Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року за №1338-р, Львівську обласну державну адміністрацію було зобовязано забезпечити проведення державної реєстрації заповідника у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; передати заповідник до сфери управління Мінрегіонбуду.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 року за №1805-III, з наступними змінами та доповненнями, державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

Як передбачено п.7 ч.1 ст.5 даного Закону, до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, належить управління в порядку, встановленому законом, історико-культурними заповідниками державного значення.

В матеріалах справи наявна реєстраційна справа Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові в якій міститься Реєстраційна картка на проведення державної реєстрації припинення юридичної особи, утвореної шляхом заснування нової юридичної особи. Дана картка була подана державному реєстратору 01.04.2010 року.

Як вбачається зі змісту зазначеної Картки, засновником Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові вказана Львівська обласна державна адміністрація.

Згідно з ч.2 ст.14 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 року за №586-XIV, з наступними змінами та доповненнями, Кабінет Міністрів України в межах, визначених законами України, може передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня.

Судом встановлено та не спростовано наявними доказами, що Львівські обласній державній адміністрації не передавались повноваження щодо управління Державним історико-архітектурним заповідником у м.Львові.

На час державної реєстрації зазначеного заповідника такий у відповідності до закону входив до сфери управління Мінрегіонбуду.

З приводу посилань відповідача на те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18.05.2011 року за №437-р були внесені зміни до Плану заходів, спрямованих на відновлення діяльності Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові, то такі не беруться до уваги судом, оскільки вказані зміни були внесені після здійснення державної реєстрації заповідника.

Як передбачено п.1 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на викладене, суд вважає, що у Львівської обласної державної адміністрації були відсутні передбачені законом підстави для зазначення себе засновником під час державної реєстрації Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові.

А відтак, позовні вимоги є підставними та обґрунтованими в частині визнання неправомірними діяння щодо заявлення Львівської обласної державної адміністрації засновником та органом управління Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові та визнання бездіяльності щодо неподання заяви та документів державному реєстратору про внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб щодо зміни органу управління Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові.

Що стосується вимоги про зобовязання відповідача звернутись до державного реєстратора із заявою про внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб щодо засновника Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові Кабінет Міністрів України та органу управління Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові Міністерство культури України, то така задоволенню не підлягає, оскільки зазначений заповідник не входить до переліку заповідників, які передані до сфери управління Міністерства культури України згідно з розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 року за №1032-р.

Більше того, відповідно до положень ст.3 Закону України «Про охорону культурної спадщини», визначення до сфери управління якого органу належить відповідний заповідник відноситься до дискреційних повноважень Кабінету Міністрів України, спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини.

А відтак, суд позбавлений правових підстав вирішувати питання щодо визначення засновника заповідника та органу до сфери управління якого той входить.

Проте, у відповідності до вимог ч.2 ст.162 КАС України, задля належного захисту прав позивачів, суд вважає за необхідне зобовязати відповідача повторно розглянути звернення позивачів про внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо засновника Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові.

За таких обставин, суд, що адміністративний позов підлягає задоволенню в частині вимог про в частині визнання неправомірними діяння щодо заявлення Львівської обласної державної адміністрації засновником та органом управління Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові та визнання бездіяльності щодо неподання заяви та документів державному реєстратору про внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб щодо зміни органу управління Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові. В іншій частині в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, такі належить присудити на користь позивачів пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати неправомірними діяння щодо заявлення Львівської обласної державної адміністрації засновником та органом управління Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові.

3. Визнати бездіяльність Львівської обласної державної адміністрації щодо неподання заяви та документів державному реєстратору про внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб щодо зміни органу управління Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові.

4. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

5. Зобовязати Львівську обласну державну адміністрацію повторно розглянути звернення Представництва Американського обєднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу про внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо засновника Державного історико-архітектурного заповідника у м.Львові у місячний строк з дня набрання постановою законної сили з врахуванням викладених у ній мотивів.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної державної адміністрації (), що знаходиться за адресою м.Львів, вул.Винниченка, 18, на користь Обєднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу та Представництва Американського обєднання комітетів для євреїв бувшого Радянського Союзу 8268 (вісім тисяч двісті шістдесят вісім) грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

7. ОСОБА_7 набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

8. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 26 вересня 2017 року.

Суддя В.Я.Мартинюк