Справа № 462/2530/16-а
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/5547/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Богдан А.О.

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 28.03.2017 в справі №462/2530/16-а за позовом ОСОБА_2 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання частково неправомірним розпорядження, його зміну та вилучення відомостей з державного реєстру прав власності на нерухоме майно,

встановив:

У травні 2016 року ОСОБА_2 (надалі позивач) звернувся в суд з позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», в якому просив визнати частково протиправним розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 11.06.2001 року №546 «Про самовільне будівництво ОСОБА_3В.» та зобов'язання Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради внести зміни до даного розпорядження, змінивши п.2 після слів «надати дозвіл» доповнити словами «ОСОБА_2, що проживає на ІНФОРМАЦІЯ_1» далі за текстом та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності будинковолодіння №6 на вул. Прокоповичау м. Львові дані про прибудову А-2 загальною площею 54,3 кв.м, житловою - 17,2 кв.м.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 28.03.2017 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

Згідно з розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №546 від 11.06.2001 року «Про самочинне будівництво ОСОБА_3В.» ОСОБА_3, власнику будинку №6 на вул. Прокоповича, надано дозвіл на продовження самовільно розпочатого будівництва двоповерхової житлової прибудови А-2 розм. 5,76х5,84м, згідно з погодженнями проектними пропозиціями, самовільно встановлений металевий гараж «І» розм.5,02х3,06м знести.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням, позивач оскаржив його до суду з тих підстав, що будівництво здійснювалося його силами та на його кошти, а не його батька.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, керувався наступними мотивами, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Повноваження органів місцевого самоврядування (у тому числі виконавчих органів міських рад) у сфері будівництва передбачені Законами України: від 20 травня 1999 року № 687-XIV «Про архітектурну діяльність»; від 16 листопада 1992 року № 2780-ХІІ «Про основи містобудування»; від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», а також Цивільним кодексом України.

Підпунктом 3 пункту «б» ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення адміністрації) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить делеговане повноваження із здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Крім цього, компетенція виконавчих органів міських рад у сфері містобудування визначена статтями 12 та 14 Закону України «Про основи містобудування». Статтею 14 цього Закону (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваного рішення Адміністрації) передбачено повноваження, аналогічне за змістом тому, що міститься в ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Як правильно зазначив суд першої інстанції, конструкція наведених правових норм є відсильною, тобто для свого застосування вимагає наявності установленого порядку державного контролю.

Так, при виявленні факту самочинного будівництва відповідач /ЗРА ЛМР/ вправі зафіксувати вказаний факт та запропонувати особі провести відповідну перебудову або демонтаж самочинно зведеної споруди у добровільному порядку з одночасним попередженням про наслідки.

Матеріалами справи підтверджується факт здійснення самовільного будівництва саме ОСОБА_4 Зокрема, як вбачається із власноручно написаної ОСОБА_4 заяви від 27.03.2001 року, адресованої голові міжвідомчої комісії м. Львова, він просить надати дозвіл на завершення будівництва самовільно розпочатої житлової прибудови до існуючого житлового будинку за адресою: вул. Прокоповича 6, м. Львів.

Відповідно до акта від 22.02.2001 року, складеного працівниками ЖЕКу-307, зафіксовано факт самочинного будівництва прибудови до житлового будинку за адресою: вул. Прокоповича 6, м. Львів, та металевого гаражу.

Зазначені факти здійснення самочинного будівництва ОСОБА_4 підтверджуються також заявою мешканки будинку №8 на вул. Прокоповича у м. Львові ОСОБА_5 від 04.01.2001 року, яка ствердила, що не заперечує проти ведення ОСОБА_4 будівництва.

Відтак, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що позивач не спростував належними доказами зазначений відповідачем в оскаржуваному розпорядженні факт самовільного будівництва саме ним, а не його батьком ОСОБА_4, житлової прибудови за адресою: вул. Прокоповича 6, м. Львів. Доводи позивача про те, що самочинна прибудова здійснена не батьком, а ним самостійно, за власні кошти, не беруться судом до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції при розгляді даної справи.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що ОСОБА_3, який був батьком позивача, хворів на психічний розлад, а тому не міг фізично здійснювати будівництво, оскільки не знайшли підтвердження у ході розгляду справи, а навпаки спростовуються доказами, наданими відповідачем, а те, що у матеріалах містяться медичні дані відносно ОСОБА_3В, не доводять, що дана особа була обмежено дієздатною чи недієздатною, і не розуміла значення своїх дій.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими та зводяться до переоцінки доказів апелянтом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що жодними допустимими доказами не доведено будь-яких порушень чи невідповідностей законодавству розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №546 від 11.06.2001 року «Про самовільне будівництво ОСОБА_3В.», а, натомість, відповідачем доведено підставність і законність оскаржуваного розпорядження, тому дана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності будинковолодіння №6 на вул. Прокоповича у м. Львові дані по прибудову, то така теж не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги про визнання частково протиправним розпорядження, у якій суд відмовив у задоволенні.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до вимог ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов переконання, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а отже, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Залізничного районного суду м. Львова від 28.03.2017 в справі №462/2530/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_6
судді ОСОБА_7
ОСОБА_8

Повний текст ухвали складено 29.09.2017.