Справа № 804/2640/17
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

14 вересня 2017 рокусправа № 804/2640/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року

у справі №804/2640/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної судової адміністрації України, Запорізького окружного адміністративного суду

про визнання протиправною відмову, стягнення одноразової вихідної допомоги, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної судової адміністрації України, Запорізького окружного адміністративного суду про визнання протиправною відмови у виплаті одноразової вихідної допомоги, у зв'язку з виходом у відставку, передбаченої статтею 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року; стягнення одноразової вихідної допомоги, зобов'язання виділити кошти, належні до виплати одноразової вихідної допомоги.

За змістом позову, позивач у вересні 2016 року звільнений у відставку, має право на отримання одноразової вихідної допомоги, у зв'язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на підставі статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року, у редакції до прийняття Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», оскільки право на відставку та виплату вихідної допомоги набув у червні 2010 року.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції не враховані доводи позивача, прийняте рішення є необґрунтованим.

Запорізький окружний адміністративний суд подав письмові заперечення, в яких просить залишити без змін постанову суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, постановою Верховної Ради України 08 вересня 2016 року №1515-VIII «Про звільнення суддів», зокрема ОСОБА_1 звільнено з посади судді Запорізького окружного адміністративного суду у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Запорізького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року №174-к позивача відраховано зі штату Запорізького окружного адміністративного суду 4 жовтня 2016 року у зв'язку зі звільненням у відставку (а.с. 8).

На звернення позивача до Запорізького окружного адміністративного суду із заявою про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, листом від 20 березня 2017 року №01-22/1799/17 позивачу повідомлено про відсутність правових підстав для виплати вихідної допомоги (а.с 10).

За змістом вказаного листа, на день звільнення позивача був чинним Закон України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VI, який не передбачав виплату вихідної допомоги судді, який звільняється у відставку. Внаслідок змін у законодавстві, до бюджету та кошторису суду не закладалися видатки для виплати вихідної допомоги суддям, які звільняються у відставку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення тих нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, на час звільнення позивача у відставку, виплата вихідної допомоги законодавством не передбачена.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

У відповідності до приписів статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07 липня 2010 року, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною 3 статті 122 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07 липня 2010 року, передбачено, що повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Частиною 1 статті 122 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07 липня 2010 року визначено порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

Згідно з частиною 2 статті 138 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року N1861-VI, постанови Верховної Ради приймаються з конкретних питань з метою здійснення її установчої, організаційної, контрольної та інших функцій. Такі постанови Верховної Ради набирають чинності з дня їх прийняття, якщо інше не передбачено самою постановою.

Отже, постанова Верховної Ради України "Про звільнення суддів" № 1515-VIII набрала законної сили саме 08 вересня 2016 року в день її прийняття.

Конституційний Суд України у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 (справа № 1-1/2013) вказав, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді і реалізація права судді на відставку відбувається шляхом прийняття Верховною Радою України відповідної постанови.

Статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07 липня 2010 року передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Отже, вихідна допомога виплачувалася судді, який вийшов у відставку, а не набув право на відставку.

01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ), пунктом 28 розділу II якого статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" 2453-VI від 07 липня 2010 року виключено.

Подача заяви суддею про відставку засвідчує бажання судді піти у відставку з підстав, визначених чинним законодавством, і реалізується лише після прийняття відповідної постанови Верховною Радою України.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на викладене, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття рішення про звільнення позивача, тобто звільнення позивача 08 вересня 2016 року виключає можливість застосування до спірних правовідносин як Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 №1402-VIII, що набрав чинності після звільнення позивача із займаної посади, так і статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453 в редакції до 01 квітня 2014 року.

На момент подачі позивачем заяви про відставку та прийняття рішення про звільнення позивача з посади судді у відставку, норми Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, якими внесені зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", не змінено, не визнано неконституційними чи такими, що не підлягають застосуванню.

Оскільки право на відставку позивачем реалізовано під час дії Закону України Про судоустрій і статус суддів", положеннями якого не передбачена виплата вихідної допомоги, то відсутні правові підстави для її виплати.

Згідно статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" від 01 червня 2006 року Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності.

Однозначність визначеності нормативного регулювання спірних відносин не дає підстав вважати, що позивач міг очікувати на отримання такої вихідної допомоги, тому його сподівання не можуть бути визнані законними та очікуваними.

Щодо посилань позивача на звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді в частині позбавлення права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №1-2/2013 містить висновки щодо пенсійного забезпечення у зв'язку з набуттям статусу судді у відставці.

Зазначеним рішенням Конституційного Суду України не розглядалося питання щодо конституційності статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо вихідної допомоги суддям при виході у відставку, а тому його висновки не поширюються на положення Закону України від 27 березня 2014 року №1166 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення позиції частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально - побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Відтак, виключення законодавцем статті, що передбачала вихідну допомогу судді у зв'язку з виходом у відставку не може бути розцінено як звуження конституційних гарантій незалежності судді, порушення принципу передбачуваності Закону, та відповідно не створює обов'язку держави для виплати вихідної допомоги судді без правових на те підстав.

Крім того, рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 щодо відповідності Конституції України статей 103, 109, 131, 132, 135, 136 та інше ухвалено раніше ніж набрав чинності Закон України від 27 березня 2014 року №1166 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", який не був предметом розгляду Конституційного суду та в установленому порядку не визнаний неконституційним.

У рішенні Європейського Суду від 10 березня 2011 року у справі "Сук проти України", суд зазначає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Також, суд апеляційної інстанції не вважає, що відмова у наданні вихідної допомоги є проявом дискримінації за професійною ознакою.

Як зазначено вище, нормативно-правове регулювання матеріального забезпечення суддів здійснюється окремим законом, який може встановлювати, у тому числі, право судді на отримання вихідної допомоги при виході у відставку.

До 01 квітня 2014 року Закон України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07 липня 2010 року містив приписи щодо виплати вихідної допомоги. Проте, редакція цього Закону після 01 квітня 2014 року не передбачала виплату вихідної допомоги у разі виходу судді у відставку.

В подальшому у статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 №1402-VIII, редакція якої набрала чинності з 30 вересня 2016 року, законодавець передбачив виплату суддям при звільненні у відставку вихідної допомоги, але в іншому розмірі, а саме в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Тобто, у період з 01 квітня 2014 року до 30 вересня 2016 року виплата вихідної допомоги судді при виході у відставку не була передбачена, при цьому таке правове регулювання застосовувалось до усіх суддів без винятку та не було поставлено у залежність від будь-яких ознак.

В силу положень статей 71, 86 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Запорізьким окружним адміністративним судом доведено, що відмова у нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги при виході у відставку є правомірною та обґрунтованою, а в його діях та рішеннях відсутнє порушення прав та інтересів позивача.

Відповідно до статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Статтею 26 Бюджетного кодексу України передбачено, що контроль за дотриманням бюджетного законодавства спрямований на забезпечення ефективного і результативного управління бюджетними коштами та здійснюється на всіх стадіях бюджетного процесу його учасниками відповідно до цього Кодексу та іншого законодавства, а також забезпечує досягнення економії бюджетних коштів, їх цільового використання, ефективності і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів шляхом прийняття обґрунтованих управлінських рішень.

Статтею 116 Бюджетного кодексу України передбачено, що порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання нецільове використання бюджетних коштів, а саме нецільове використання бюджетних коштів.

Нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

Отже, є правильним і висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог до Державної судової адміністрації України.

З огляду на викладене, з урахуванням фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 197, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим