Справа № 813/3025/17
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2017 року справа № 813/3025/17

о 10 год. 36 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Василько А.В. розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу № 813/3025/17 за адміністративним

позовом Приватного підприємства «ВР-ГРУП», представник ОСОБА_1
до Головного управління ДФС у Львівській області, представник ОСОБА_2
про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Позивач Приватне підприємство «ВР-ГРУП» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані лише тим, що проведена відповідачем документальна виїзна перевірка позивача з питань взаємовідносин з ПП «Іструм» за вересень 2014 року є незаконною, оскільки Головним управлінням ДФС у Львівській області було порушено вимоги щодо мораторію на проведення перевірок субєктів господарювання. Відтак спірні податкові повідомлення рішення прийняті незаконно та необґрунтовано, з порушенням застосування норм чинного законодавства України.

Позивач вважає, що під час проведення перевірки відповідач повинен був керуватися вимогами Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», згідно якого, установлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік Державною фіскальною службою України та її територіальними органами, Державною фінансовою інспекцією та її територіальними органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Документальна позапланова перевірка ПП «ВР-ГРУП» могла бути проведена виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Будь-які із вище перелічених підстав для проведення перевірки ПП «ВР-ГРУП» на час її проведення були відсутні.

Вищевказана перевірка позивача проведена всупереч чинним нормам закону та без достатніх правових підстав, а відтак, і прийняті за результатами такої перевірки податкові повідомлення-рішення також є протиправними.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити повністю з підстав зазначених у позовній заяві.

Позиція відповідача викладена у запереченнях, відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю, позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, з наступних підстав.

Підставою для винесення відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стали матеріали проведеної документальної позапланової виїзної перевірки ПП «ВР-ГРУП» з питань взаємовідносин з ПП «Іструм» за вересень 2014 року, про що складено акт перевірки від 23.05.2017 №619/13-01-14-04/39003611.

За результатами перевірки встановлено порушення ПП «ВР-ГРУП» вимог п. 198.1, п. 198.3, ст.198.6, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 95 000 гри., та порушення п.п. 14.1.27, п.44.1, п.44.6. ст.44, п.п. 138.1.1 п. 138.1, 138.2, п.п. 138.8.1 п. 138.8, п.138.4. ст.138, п.п.139.1.9. п.139.1. ст.139 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 30222,00 грн.

Щодо правомірності проведення перевірки, відповідач зазначає правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 24 грудня 2010 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Foods and Goods L.T.D.» до Державної податкової інспекції у Калінінському районі м. Донецька, третя особа - Державна податкова адміністрація в Донецькій області, про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, платника податків. Верховний Суд України вважає, що порушення порядку та підстав призначення податкової перевірки платник захищає свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється контролюючими органами.

Відповідач вказує, що згідно правової позиції Верховного Суду України, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки. Враховуючи наведене, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту винесення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. В іншому разі в задоволенні відповідних позовів має бути відмовлено, оскільки правові наслідки оскаржуваних дій за таких обставин є вичерпаними, а отже, задоволення позову не може призвести до відновлення порушених прав платника податків, оскільки після проведення перевірки права платника податків порушують лише наслідки проведення відповідної перевірки.

Представник відповідача в судовому засідання проти позову заперечив, надав суду додаткові пояснення, просив суд в задоволені позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

23.05.2017 року відповідачем проведено позапланову документальну перевірку позивача з питань взаємовідносин з ПП «Іструм» за вересень 2014 року. За наслідками вказаної перевірки складено акт за № 619/13-01-14-04/39003611.

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем:

- вимог п. 198.1. п. 198.3. п. 198.6. ст.198., п. 201.10. ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 95000,00 грн.,

- вимог п.п. 14.1.27., п. 44.1., п. 44.6. ст. 44., п.п. 138.1.1. п. 138.1. п. 138.2. п.п. 138.8.1 п.138.8. п.138.4. ст.138, п.п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 30222,00 грн.

14.06.2017 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення за № НОМЕР_1, яким позивачу згідно п.п. 54.3.2. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України та на підставі акта перевірки № 619/13-01-14-04/39003611 від 23.05.2017 року, встановлено порушення позивачем вимог п. 198.1. п. 198.3. п. 198.6. ст.198., п. 201.10. ст. 201 ПК України, у звязку з чим збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 117750,00 грн., в тому числі за податковими зобовязаннями 95000,00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями 23750,00 грн.

14.06.2017 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення за № НОМЕР_2, яким позивачу згідно п.п. 54.3.2. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України та на підставі акта перевірки № 619/13-01-14-04/39003611 від 23.05.2017 року, встановлено порушення позивачем вимог п.п. 14.1.27. п. 44.1. п. 44.6. ст. 44., п.п. 138.1.1. п. 138.1 п. 138.2. п.п. 138.8.1 п. 138.8. п.138.4. ст.138, п.п.139.1.9. п.139.1. ст.139 ПК України, у звязку з чим збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 37777,50 грн., в тому числі за податковими зобовязаннями 30222,00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями 7555,50 грн.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» із змінами і доповненнями в редакції на час спірних правовідносин, ПК України із змінами і доповненнями в редакції на час спірних правовідносин, КАС України.

Згідно ст. 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно п.п. 14.1.27. п. 14.1. ст. 14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п. 44.1. ст. 44 цього ж Кодексу, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Згідно п. 44.6. ст. 44 цього ж Кодексу, У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Згідно п.п. 138.1.1. п. 138.1. ст. 138 ПК України, фінансовий результат до оподаткування збільшується:

на суму нарахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності;

на суму уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів або нематеріальних активів, включених до витрат звітного періоду відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності;

на суму залишкової вартості окремого об'єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі ліквідації або продажу такого об'єкта;

на суму залишкової вартості окремого об'єкта невиробничих основних засобів або невиробничих нематеріальних активів, визначеної відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, у разі ліквідації або продажу такого об'єкта;

на суму витрат на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів чи невиробничих нематеріальних активів, віднесених до витрат відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно п. 138.2 ст. 138 цього ж Кодексу, фінансовий результат до оподаткування зменшується:

на суму розрахованої амортизації основних засобів або нематеріальних активів відповідно до пункту 138.3 цієї статті;

на суму залишкової вартості окремого об'єкта основних засобів або нематеріальних активів, визначеної з урахуванням положень цієї статті Кодексу, у разі ліквідації або продажу такого об'єкта;

на суму дооцінки та вигід від відновлення корисності основних засобів або нематеріальних активів в межах попередньо віднесених до витрат уцінки та втрат від зменшення корисності основних засобів або нематеріальних активів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно п.п. 138.8.1. п. 138.8. ст. 138 цього ж Кодексу, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Згідно п. 138.4. ст. 138 цього ж Кодексу, платники податків - ліцензіати з передачі та/або постачання електричної та/або теплової енергії у звітному податковому періоді до собівартості реалізації електричної та/або теплової енергії, надання послуг з передачі та/або постачання електричної та/або теплової енергії також включають фактично понесені в такому звітному періоді витрати з придбання електричної та/або теплової енергії.

Згідно п.п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 цього ж Кодексу, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п. 198.1. ст. 198 цього ж Кодексу, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно п. 198.3. ст. 198 цього ж Кодексу, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6. ст. 198 цього ж Кодексу, Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Платники податку, що застосовували касовий метод до набрання чинності цим Кодексом або застосовують касовий метод, мають право на включення до податкового кредиту сум податку на підставі податкових накладних, отриманих протягом 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку.

Для банківських установ при одержанні ними права власності на заставне майно з метою подальшого продажу таке право зберігається до моменту продажу такого заставленого майна.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього ж Кодексу. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Судом не враховуються обґрунтування позовних вимог, оскільки позивач факту допуску службових осіб контролюючого органу до проведення перевірки згідно з направленням, виданого ГУ ДФС у Львівській області не заперечив, надав перевіряючим відповідні документи та дозволив здійснити перевірку, а також погодився із висновками, викладеними в акті перевірки. Перевірка ПП «ВР ГРУП» здійснена службовими особами ГУ ДФС у Львівській області згідно направлення від 10.05.2017 року № 2893 виданого ГУ ДФС у Львівській області, з реєстрацією перевірки в журналі реєстрації перевірок.

Щодо посилання позивача на п. 3 ст. 7 Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», та п. 3розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», установити, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік Державною фіскальною службою України та її територіальними органами, Державною фінансовою інспекцією та її територіальними органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або з вимогами Кримінального процесуального кодексу України», суд зазначає наступне.

Вказаний мораторій на проведення перевірок субєктів господарювання за попередній календарний рік Державною фіскальною службою України та її територіальними органами установлений на 2015-2016 роки. Відповідачем перевірка позивача проводилась 23.05.2017 року за вересень 2014 року, тобто не в період установлення мораторію на проведення перевірок та не за попередній календарний рік.

Судом враховуються заперечення відповідача, про те, що платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки щодо нього, має право захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до проведення перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, дотриманням якого контролюється контролюючими органами.

Таким чином, суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав для визнання протиправними і скасування спірних рішень лише з підстав зазначених в позовній заяві.

З цих же підстав судом враховуються заперечення відповідача.

Вказана позиція суду повністю узгоджується із позицією суду викладанею в постанові Верховного Суду України від 24.12.2010 року у справі № 21-25а10.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем переконують в обґрунтованості позовних вимог.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із врахуванням повноважень суду згідно ст. 162 КАС України, адміністративний позов задоволенню не підлягає повністю.

Згідно ч. 2 ст. 94 КАС України, судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 159-163, 167 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 25.09.2017 року.

Суддя Гавдик З.В.