Справа № 368/1152/17
Суддя: Шевченко І. І.
Дата ухвалення: 2017-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Кагарлицький районний суд Київської області
Справа № 368/1152/17
Провадження № 2-а/368/70/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2017 року Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Шевченко І.І.

при секретарі Гребеневич А.І.

представника позивача: ОСОБА_1

представників відповідача: Дідека А.Е. та Писаренка С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління державної міграційної служби України у Київській області в особі Кагарлицького районного сектору Державної міграційної служби України у Київській області про визнання протиправним та нечинним рішення про примусове повернення з України, -

В С Т А Н О В И В :

представник позивача просить суд визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Кагарлицького районного сектору Управління Державної міграційної служби у Київській області Марченко Людмили Іванівни № 6 від 15.08.17 р. про примусове повернення з України громадянина Республіки Азербайджану ОСОБА_4 та заборону йому в'їзду в Україну терміном на 3 (три) роки, посилаючись на те, що 15.08.2017 р. головним спеціалістом Кагарлицького РС УДМС України в Київській області ОСОБА_5 було прийняте рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Азербайджану ОСОБА_4, у якому зазначено, що останній перебуває в Україні з порушенням вимог чинного законодавства, а саме, ч. 3 ст. 3, ст. 9, ч.1, 2 ст. 16 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", чим порушив вимоги Постанови КМ України від 15.02.2012 р. № 150 "Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження строку або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України".

З урахуванням викладеного головний спеціаліст Кагарлицького РС УДМС України в Київській області Марченко Л.І. вирішила: примусово повернути ОСОБА_4 за межі України; заборонити йому в'їзд на територію України терміном на 3 роки.

Зазначене рішення є необгрунтованим, оскільки висновки про перебування ОСОБА_4 на території України з порушенням вимог чинного законодавства України не підтвердженні жодним доказом.

Та обставина, що 15.08.2017 р. цією ж посадовою особою був складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МКО 081297, на підставі якого була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення ПР МКО 081202 спростовує доводи про необґрунтованість рішення про примусове повернення позивача з України у зв'язку з тим, що: зазначений протокол та постанова не відображені у рішенні для його обґрунтування; постанова про адміністративне правопорушення ПР МКО 081297, винесена 15.08.2017 р. на момент винесення рішення (15.08.17.) в законну силу не вступила; зазначена постанова оскаржена до суду.

Вказане рішення винесено всупереч вимогам законодавства України.

Згідно із ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнають ся в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1 ст. 3 Конституції України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.12.2010 року № 23рп/2010 (справа № 134/2010) зазначив, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх до тримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України, не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Одним із найважливіших принципів, що істотно впливає на правове становище громадянина в демократичному суспільстві є дотримання презумпції невинуватості (презумпція - правового принципу, за яким щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Тобто, у зв'язку з тим, що оскаржуване рішення винесено відповідачем в період, коли постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності не вступила в законну силу, тому таке рішення являється передчасним та порушує його права.

У відповідності до ст. 6 ч. 1 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Ч. 6 вказаної статті передбачає, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи користуються в Україні тим судовий захист, що і громадяни та юридичні особи України.

Представники відповідача позовні вимоги позивача не визнали та просили в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Відповідно до Положення про Управління Державної міграційної служби України в Київській області, затвердженого Наказом Державної міграційної служби України від 18.07.2011 р. № 28, Кагарлицький районний сектор УДМС в Київській області є територіальним підрозділом Управління Державної міграційної служби України в Київській області без створення юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ 20.07.2015 р. № 884, громадяни держав з безвізовим порядком в'їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. 24.10.2002 року між Кабінетом Міністрів України і Урядом Азербайджанської Республіки була заключна угода про безвізові поїздки громадян. Відтак позивач має право перебувати не території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів. 15.08.2017 року працівниками Кагарлицького РС УДМС в Київській області в місті Кагарлик по вул. Ярослава Мудрого, 13 був виявлений громадянин республіки Азербайджан ОСОБА_8, який прибув на територію України 16.03.2017 р. повітряним сполученням через пункт пропуску «Бориспіль». Відтак, термін легального перебування позивача на території України закінчився 16.06.2017 року, а сам позивач був виявлений працівниками 15.08.2017 року. Відтак документом, що підтверджує факт перебування позивача на території України з порушенням строку перебування є паспортний документ громадянина Азербайджану НОМЕР_1 в якому міститься відмітка Державної прикордонної служби України про в'їзд на територію України 16.03.2017 року та відсутність відмітки про виїзд з території України. Постанова від 15.08.2017 р. серії ПН МКО № 081297 про накладення адміністративного стягнення була виконана позивачем в день винесення, що підтверджується квитанцією від 15.08.2017 року. По-друге, рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 04.09.2017 року у справі № 368/1086/17 за адміністративним позовом ОСОБА_9 до Управління ДМС України в Київській області про визнання протиправною постанови про накладення адміністративного стягнення від 15.08.2017 р. серії ПН МКО № 081297, було відмовлено в задоволенні адміністративного позову. По-третє, як зазначалось вище відмітки Держаної прикордонної служби України про перетин державного кордону є належними та допустимими доказами, які підтверджують факт порушення міграційного законодавства України позивачем. Щодо правомірності рішення № 6 про примусове повернення з України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_10 складеного головним спеціалістом Кагарлицького РС УДМС в Київській області Л.І. Марченко та затвердженого завідувачем Кагарлицького РС УДМС в Київській області О.Г. Швець від 15.08.2017 року, вважають за доцільне зазначити наступне. Порядок примусового повернення іноземців з території України визначено Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150. Згідно ст. 26 Закону України Закон № 3773-УІ, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Аналогічні норми містяться в Інструкції № 353/271/150, відповідно до п. 1.6. підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні. Відповідно до п. 1.7 Інструкції № 353/271/150, примусове повернення передбачає виїзд іноземця з України за рішенням територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону (стосовно іноземців, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), органів СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин про підстави прийняття такого рішення прокурора з оформленням відповідних документів, доведенням до іноземця зобов'язання про його добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк та здійсненням подальшого контролю за виконанням іноземцем цього зобов'язання. На виконання вищезазначеної вимоги Кагарлицьким РС У ДМС в Київській області в день прийняття рішення було направлено повідомлення відповідний підрозділ прокуратури Київської області від 15.08.2017 року № 27/2806. Додатково повідомляють, що позивачем систематично ігноруються норми міграційного законодавства України, так 12.11.2016 року позивач був виявлений працівниками Миронівського РС УДМС в Київській області, який перебував на території України з порушенням строку перебування, який прибув на територію України 15.06.2017 року та не залишив її у встановлений законодавством строк (15.09.2017). У зв'язку з чим працівниками Миронівського РС УДМС в Київській області було затверджено рішення про примусове повернення з України №5від 12.11.2016 року, що підтверджується також відміткою що міститься в паспортному документі громадянина Республіки Азербайджан серії С0 026255. Відтак, Кагарлицьким РС УДМС в Київській області було правомірно прийнято рішення № 6 про примусове повернення з України громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_10 складеного головним спеціалістом Кагарлицького РС УДМС в Київській області Л.І. Марченко та затвердженого завідувачем Кагарлицького РС УДМС в Київській області О.Г. Швець від 15.08.2017 року, було прийнято при повній відповідності Закону № 3773-УІ та Інструкції № 353/271/150, а доводи представника позивача, щодо неправомірності прийнятого рішення є безпідставними та необґрунтованими.

Суд, вислухавши представників сторін та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Позивач - ОСОБА_4, як громадянин Республіки Азербайджану, прибув на територію України з короткостроковою візою 16.03.2017 р. через КПП «Бориспіль», що підтверджується відміткою в його паспорті.

15.08.2017 року в м. Кагарлику Київської області по вул.. Ярослава Мудрого, 13 завідувачем Кагарлицького РС УДМС України в Київській області Швець О.Г., головним спеціалістом Кагарлицького РС УДМС України в Київській області Марченко Л.І. був виявлений позивач громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 16.03.2017 року по час його виявлення державний кордон України через пункт пропуску не перетинав.

У цей же день за порушення ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» було складено протокол про адміністративне правопорушення та постанова про накладення адміністративного стягнення відповідно до ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Також, 15 серпня 2017 року головним спеціалістом Кагарлицького РС УДМС України в Київській області прийнято рішення про примусове повернення за межі України позивача та зобов'язано його покинути територію України у термін до 13.09.2017 року.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся у суд з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою КМ України №150 від 15.02.2012, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в'їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Згідно з п.5 зазначеного Порядку строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС.

Відповідно до п. 1.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом МВС України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150, підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п. 1. 9 вказаної Інструкції забороняється примусово повертати і видворяти іноземців до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ураховуючи, що позивач жодного разу в установленому законом порядку не звертався до Управління ДМС України щодо продовження терміну перебування на території України, а також те, що останнім порушено законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, у відповідача були підстави прийняти рішення про повернення позивача за межі України відповідно до п. 1.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Проте, суд вважає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення порушено вимоги п.2.5 вказаної Інструкції, що є підставою для визнання такого рішення протиправним та скасування.

Так, відповідно до п.2.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис та обліковується посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у Журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Як установлено під час розгляду справи та не спростовано відповідачем, при прийнятті оскаржуваного рішення останньому не запропоновано в установленому законом порядку послуг перекладача та не залучено законного представника, внаслідок чого позивач не зміг прочитати рішення та зрозуміти його суть, оскільки він не знає та майже не розуміє українську мову.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позивачу було все зрозуміло, оскільки ним особисто написано у протоколі, однак позивачу не було надано ні законного представника, а ні перекладача.

Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці мають ті самі права і свободи та виконують ті самі обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Суд при розгляді даної справи враховує вимоги частини першої статті 5 КАС України щодо здійснення адміністративного судочинства відповідно до Конституції України, КАС України, міжнародних договорів України та принципів адміністративного судочинства, зокрема принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави.

Зважаючи на положення частини другої статті 8 КАС України, зазначений принцип застосовується з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод «Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції». Оскільки іноземці в Україні перебувають на території України, то вони знаходяться під юрисдикцією України і на них розповсюджується дія Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено факт порушення відповідачем при складанні оскаржуваного рішення процедури його винесення, що дає підстави вважати про порушення права позивача на захист.

Згідно із ст. 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ч. 1 ст. 3 Конституції України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 (справа № 1-34/2010) зазначив, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1,3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: права і свободи людини і громадянина, закріплені в Конституції України, не є вичерпними; конституційні права і свободи не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22); громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24); юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).

На підставі наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Одним із найважливіших принципів, що істотно впливає на правове становище громадянина в демократичному суспільстві є дотримання презумпції невинуватості - правового принципу, за яким щодо особи, яка підозрюється у вчиненні злочину або правопорушення, припускається невинність до того часу, поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому законодавством, і встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили.

Вказаний принцип закріплений у низці міжнародних актів, зокрема в першому абзаці статті 11 Загальної декларації прав людини 1948 року та пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Конституція України містить положення, що відображають сутність презумпції невинуватості (ст. 62): "Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, поки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь".

Положення даної статті віднесено законодавцем до сфери кримінального примусу. Проте, виходячи з принципу верховенства права конституційна презумпція невинуватості особи поширюється і на обвинувачення її у вчиненні адміністративного правопорушення.

Презумпції невинуватості в адміністративному процесі має чимало характерних ознак, одними з найбільш істотними з яких є, зокрема, віднесення права визнання особи винною у вчиненні адміністративного правопорушення до компетенції тільки уповноважених законом суб'єктів, а також фіксація офіційного визнання вини особи у відповідному процесуальному документі - постанові у справі про адміністративне правопорушення, яка набула чинності.

Водночас звернувшись до науки адміністративного права можна отримати наступне загальне визначення презумпції невинуватості щодо адміністративного процесу: «Особа вважається невинуватою у вчиненні адміністративного або дисциплінарного проступку, доки її вина не буде доведена у передбаченому законом порядку і зафіксована постановою, що набула чинності, чи рішенням у справі».

із п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Відповідно до ст. 287 КУпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.

Строк оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення визначений статтею 289 КпАП України і становить 10 днів з дня винесення постанови.

Оскільки на час її прийняття у передбачений законами України спосіб не було встановлено винуватості позивача про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення законної сили не набрало законної сили.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що є всі підстави для скасування оскаржуваного рішення, а отже, позов підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 160 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_4 до Управління державної міграційної служби України у Київській області в особі Кагарлицького районного сектору Державної міграційної служби України у Київській області про визнання протиправним та нечинним рішення про примусове повернення з України - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Кагарлицького районного сектору Управління державної міграційної служби у Київській області Марченко Людмили Іванівни № 6 від 15.08.2017 про примусове повернення з України громадянина Республіки Азербайджану ОСОБА_12.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Шевченко І.І.