Справа № 425/2013/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2017-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2017 Провадження №2-а/425/113/17

Справа №425/2013/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Гайворонська І.В., за участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 доінспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції у містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному рядового поліції Борисенка Євгена Валерійовича про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції у містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному рядового поліції Борисенка Євгена Валерійовича, яким просив скасувати постанову серії БР №843834 від 02 серпня 2017 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 гривня.

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті, з'явився позивач. Відповідач не з'явився, але подав заперечення якими, серед іншого, просив розглянути справу без його участі.

Позиція позивача, з урахуванням наданих ним пояснень, полягала у тому, що 02 серпня 2017 року відповідачем було винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вважає дану постанову незаконною, що підлягає скасуванню з наступних підстав: справу незаконно розглянуто на місці зупинки, хоча закон дозволяє розглядати справи виключно за місцезнаходженням органу, який уповноважений розглядати такі справи; його позбавлено можливості скористатися у повному обсязі своїми правами передбаченими статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення; порушено вимоги щодо процедури розгляду справи, а саме проігноровано порядок встановлений статтями 278, 279 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Позиція ж відповідача, з огляду на зміст поданих ним заперечень, постанови та аудіовізуальної інформації, яка міститься на диску, полягала у тому, що 02 серпня 2017 року він, під час несення служби з нагляду за дорожнім рухом та охорони громадського порядку в місті Рубіжному Луганської області, приблизно о 09 годині 35 хвилин встановив порушення вимог підпункту "в" пункту 2.3. Правил дорожнього руху, а саме водій мопеду іноземного виробництва реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 громадянин ОСОБА_1 рухався без мотошолому. При підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення всі передбачені законом питання були вирішені, а тому підстав для скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не має.

А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності (письмові та речові докази), встановив наступні обставини:

02 серпня 2017 року, приблизно о 9 годині 35 хвилин, рухаючись по проспекту Переможців у місті Рубіжне Луганської області, ОСОБА_1 під час керування транспортним засобом у вигляді мопеда, державний номерний знак НОМЕР_1, без мотошолома, був зупинений інспектором Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Борисенком Євгеном Валерійовичем (а.с.21).

Привітавшись, інспектор Борисенко, назвавши своє прізвище, ім`я і по-батькові та займану посаду, пред`явив ОСОБА_1 вимогу про надання йому посвідчення водія та реєстраційного документа на автомобіль (а.с.21).

Перевіривши документи, ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_3, що відносно нього буде винесено постанову за порушення ним підпункту "в" пункту 2.3. Правил дорожнього руху та притягнуто його до адміністративної відповідальності за частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Також інспектором було повідомлено про ті права, якими має право користуватись ОСОБА_3 під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема положення статті 63 Конституції України та статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.21).

Вважаючи, що ОСОБА_3 порушив правила дорожнього руху, передбачені підпунктом "в" пункту 2.3., ОСОБА_4, незважаючи на отримані пояснення, склав постанову (серія БР № 843834), якою визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 51 гривня (а.с.6, 21).

Отримавши копію постанови, але не погодившись із тим, що вона є законною, ОСОБА_3 оскаржив вказану постанову до Рубіжанського міського суду Луганської області (а.с.1-5).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини, в межах яких виник спір, у якому позивач як учасник дорожнього руху не погодився із рішенням суб'єкта владних повноважень в особі інспектора патрульної поліції, відповідача, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосував наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Щодо процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.

В силу положень частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

А згідно з частиною 1 статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Однак, суд вважає помилковими аргументи позивача що розгляд справи згідно цієї норми повинен відбуватись виключно за місцезнаходженням органу, який уповноважений розглядати такі справи, тобто неможливості розгляду справи на місці вчинення правопорушення, що підтверджується, на його думку, рішенням Конституційного суду України.

Дійсно, рішенням від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, Конституційний Суд України вирішив, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте визначальним у цьому рішенні, про що зазначено у ньому самому є те, що офіційне тлумачення частини 1 статті 276 КУпАП надано в аспекті порушеного у конституційному поданні питання.

Варто додати, що на той час стаття 258 КУпАП не передбачала, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі вчинення особою адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 121 КУпАП, міг не складатись.

І тому, про що зазначив Конституційний Суд України у пункті 2.2. свого рішення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належало до різних стадій адміністративного провадження.

Але при цьому, у пункті 2.3. того ж рішення, Конституційний Суд України аналізуючи положення статті 258 КУпАП вказав на існування так званого „скороченого провадження у справах про адміністративні правопорушення", тобто провадження за адміністративними правопорушеннями, накладання стягнення за якими відбувається саме на місці вчинення адміністративного правопорушення. І перелік таких випадків прямо передбачений статтею 258 КУпАП, тобто коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

З часу прийняття цього рішення Конституційним Судом України, стаття 258 КУпАП була змінена законодавцем, і на момент 02 серпня 2017 року, вона прямо передбачала у частині 2, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

А згідно з положеннями частини 1 статті 222 КУпАП, саме до компетенції Національної поліції віднесено розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 5 статті 121 КУпАП.

Отже, законодавець змінив статтю 258 КУпАП таким чином, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 5 статті 121 КУпАП, тепер відбувається у так званому „скороченому провадженні", тобто на місці вчинення правопорушення, без складання протоколу.

І хоча частина 5 статті 258 КУпАП передбачає, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол, на випадки притягнення особи до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху - це правило не поширюється.

Таким чином, положення частини 1 статті 276 КУпАП, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, відповідачем були застосовані правильно, а підстави погодитись із тим, що відповідач не міг розглянути справу позивача на місці вчинення ним адміністративних правопорушень - не має.

Разом з цим, суд не може погодитись з твердженнями позивача про те, що відповідач не роз'яснив йому права, які повинен був роз'яснити, передбачені статтею 268 КУпАП, адже аудіовідеозапис підтверджує, що відповідач роз'яснив позивачу усі ті, права які повинен був роз'яснити (а.с.21).

Не може суд погодитись також з аргументами позивача у тій частині, що відповідач порушив вимоги щодо розгляду справи, а саме проігнорував порядок встановлений статтями 278, 279 КУпАП.

Положення статті 278 КУпАП передбачають, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

Відповідно до статті 279 КУпАП, розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу. Головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз'яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов'язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

З наданого відповідачем аудіовідеозапису вбачається, що справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 була розглянута у відповідності до статтей 278, 279 КУпАП, з урахуванням того, що справа розглядалась у так званому "скороченому провадженні".

Доводи позивача про те, що положення статті 33 цього ж кодексу відповідачем також не були виконані, суд не може сприйняти серйозно, оскільки частина 2 статті 33 містить виключення про те, що при накладенні стягнення, перелічені у цій частині умови не враховуються, якщо стягнення накладається за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Отже, суд не погоджується з усіма аргументами позивача щодо порушення відповідачем процедури розгляду його справи про адміністративне правопорушення.

Щодо законності оскаржуваної позивачем постанови.

В силу положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (пункт перший частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Перевіряючи чи прийнята постанова в справі про адміністративне правопорушення (серія БР № 843834) від 02 серпня 2017 року про застосування до ОСОБА_1 такого адміністративного стягнення як штраф, у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, суд виходить з такого:

Згідно з частинами другою і третьою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

При цьому, в силу положень частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадській порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і, що головне, за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто, серед іншого, адміністративним правопорушенням являється тільки така дія (чи бездіяльність) особи, за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.

Наведені положення, як і висновок суду, повністю узгоджуються з положеннями пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України, відповідно до яких, виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Отже, якщо громадянин вчинив будь-яке діяння, то він підлягає адміністративній відповідальності, виключно якщо вчинене ним діяння визначено законом як адміністративне правопорушення, і адміністративне стягнення за нього теж передбачено законом.

В силу положень пункту 5 частини 1 статті 213 та статті 222 КУпАП від імені органів Національної поліції, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, дійсно мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень, але виключно щодо тих адміністративних правопорушень, вичерпний перелік яких, передбачений частиною 1 статті 222 КУпАП та, як вже вказувалось вище, на основі суворого додержання законності під час розгляду таких справ.

Зокрема, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, положення частини 1 статті 280 КУпАП зобов'язують будь-яких осіб, які розглядають справу про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення.

Що, у взаємозв'язку із положеннями частин перших статей 23, 27 та 9 КУпАП, зобов'язує осіб, які розглядають справу про адміністративне правопорушення, спочатку встановити яке саме діяння мало місце, а потім здійснити правову кваліфікацію вчиненого громадянином діяння.

Тобто, закон зобов'язує осіб, які розглядають вказані справи, а у даному випадку саме патрульного поліцейського, спочатку встановити обставини вчиненого діяння (у чому конкретно воно полягало), а потім встановити чи визначено законом вчинене громадянином діяння, як адміністративне правопорушення, і тільки тоді, якому адміністративному стягненню у такому разі підлягає порушник, якщо він не звільняється від адміністративної відповідальності.

Тому, тільки у випадку якщо вчинене громадянином діяння визначено конкретним законом як адміністративне правопорушення і закон передбачає за це адміністративну відповідальність, до громадянина який його вчинив може бути застосоване конкретне адміністративне стягнення, у тому числі і штраф.

Тож, якщо особа, яка розглянула справу про адміністративне правопорушення відносно конкретного громадянина встановила, що останній вчинив адміністративне правопорушення і за це його слід піддати адміністративному стягненню, на виконання положень пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України та частини 1 статті 280 і частини 2 статті 283 КУпАП така особа повинна винести постанову в якій обов'язково зазначати конкретний нормативно - правовий акт, який передбачає відповідальність саме за вчинене громадянином адміністративне правопорушення.

Уважно дослідивши оскаржувану позивачем постанову (а.с.6), суд констатує, що відповідач, у порушення вказаних положень Конституції України та Кодексу України про адміністративні правопорушення, не здійснив належної правової кваліфікації вчиненого позивачем діяння.

Тобто, відповідач не встановив який конкретно закон визначає вчинене позивачем діяння (якщо взагалі визначає), як адміністративне правопорушення, і яким конкретно законом передбачено застосування у такому разі адміністративного стягнення.

Такого висновку суд дійшов через те, що хоча оскаржувана позивачем постанова містить відомості про те, що позивач, на думку відповідача, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 121 КУпАП, оскільки керував транспортним засобом (мопедом) без мотошолому, однак вказана норма права, містить два різних вида складів адміністративних правопорушень і сама по собі, вона взагалі не передбачає вказане діяння, як адміністративне правопорушення.

Зокрема, частиною 5 статті 121 КУпАП передбачено, що порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами - тягне за собою накладення штрафу в розмірі 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, навіть буквальне тлумачення частини 5 статті 121 КУпАП вказує на те, що норма права, яка в ній міститься, зокрема такий її елемент як диспозиція, є бланкетною, оскільки вона хоча і передбачає адміністративну відповідальність за порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами, вона не конкретизує їх, тобто не описує, які ж конкретно правила дорожнього руху, в частині правил користування ременями безпеки або мотошоломами, у випадку їх порушення, становлять адміністративне правопорушення.

Тому для кваліфікації будь-якого діяння учасника дорожнього руху за цією статтею, застосування лише одних положень частини 5 статті 121 КУпАП, не достатньо. Обов'язковим є застосування „Правил дорожнього руху", затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року.

Зміст складеної відповідачем постанови (а.с.6) свідчить про те, що на думку відповідача, вчинене позивачем діяння є порушенням підпункту "в" пункту 2.3. Правил дорожнього руху.

Дійючими, на момент складання відповідачем постанови, положеннями підпункту "в" пункту 2.3. Правил дорожнього руху було передбачено, що водій зобов'язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися особі, яка навчає водінню, якщо за кермом учень, а в населених пунктах, крім того, водіям-інвалідам, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів і таксі.

Отже, з огляду на положення вказаного підпункту Правил дорожнього руху (які стосуються водіїв автомобілів) та встановленого відповідачем діяння позивача у вигляді керування транспортним засобом (мопедом, який не являється автомобілем) без мотошолому, суд констатує, що цей підпункт, у його взаємозв`язку із положеннями частини 5 статті 121 КУпАП не визначає вчинене позивачем діяння, як адміністративне правопорушення.

В силу положень частини 1 статті 124 Конституції України, функцією суду є виключно відправлення правосуддя. А згідно із статтею 6 Основного Закону України, державла влада в України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Тож, з огляду на викладене, здійснення правової кваліфікації дій конкретної особи на предмет наявності в них конкретного складу адміністративного правопорушення, розгляд справи про адміністративне правопорушення по такому складу і складання за результатами такого розгляду постанови є компетенцією саме представника виконавчої, а не судової гілки влади, а у спорі в цій справі, це стосується відповідача, а не суду.

Інший висновок, тобто можливість вчинення таких дій судом замість відповідача, означало б порушення ним статті 6 Конституції України та відповідних положень КУпАП, що наділяють тільки працівників патрульної поліції компетенцією розглядати справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Також суд хоче наголосити на тому, що він не може розглянути проведену відповідачем кваліфікацію у вигляді порушення позивачем частини 5 статті 121 КУпАП у сукупності з підпунктом "в" пункту 2.3. Правил дорожнього руху, як звичайну описку, оскільки наданим доказом у вигляді лазерного диску підтверджується, що відповідач (про що він двічі повідомляв позивача) наголошував на порушенні останнім саме підпункту "в" пункту 2.3. Правил, а не будь-якого іншого пункту чи підпункту цих Правил.

Тож, з огляду на викладене, у даному випадку, суд може тільки констатувати, що проведена відповідачем кваліфікація вчиненого позивачем діяння є неправильною, а суд замість відповідача не має права визначати чи було діяння вчинене позивачем складом іншого адміністративного правопорушення.

А за таких обставин, суд не може погодитись із тим, що постанову було прийнято на підставі і у межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

І як наслідок, постанова відповідача підлягає безумовному скасуванню, а позовні вимоги задоволенню у повному обсязі.

Підстави для розподілу судових витрат судом не встановлені.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 1,2,5-7,17-20,23,69-72,122-154,158-163,167,171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 доінспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції у містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному рядового поліції Борисенка Євгена Валерійовича про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення про накладення адміністративного стягнення, - задовольнити повністю.

Постанову (серії БР№843834), складену 02 серпня 2017 року в справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51 (п'ятдесят одна) гривня, скасувати.

Розподіл судових витрат не проводити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко