Справа № 814/2083/15
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2017 року м. Київ К/800/1152/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шведа Е.Ю.,

судді: Гончар Л.Я.,

Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за

касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця»

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2015 року

у справі № 814/2083/15

за позовом Державного підприємства «Придніпровська залізниця»

до Управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області

про стягнення заборгованості,

встановив:

Державне підприємство «Придніпровська залізниця» (далі - ДП «Придніпровська залізниця») звернулось з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Казанківської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі - Управління) про стягнення заборгованості в розмірі 46734,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за період з січня по грудень 2014 року позивачем надані послуги з перевезення пільгових категорій громадян на території Казанківської РДА на суму 76214,16 грн. Позивач відповідно до Порядку розрахунків обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2009 року № 1359, щомісяця подавав облікові форми на зазначену суму. Проте, відповідач компенсував позивачу витрати лише в розмірі 29479,56 грн., в межах бюджетних асигнувань на підставі укладеного договору.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів скасувати, прийняти нове - про задоволення позову. Касаційна скарга мотивована тим, що позивач на підставі договору про надання пільгового проїзду, укладеного з відповідачем, позивач перевіз за 2014 рік пільгових категорій громадян на суму 46734,60 грн., які відповідач не сплатив, чим спричинив збитки позивачу. Вказані кошти повинні бути відшкодовані відповідно до вимог чинного законодавства України.

У своїх запереченнях на касаційну скаргу Управління просило залишити таку без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами встановлено, що 31 січня 2014 року між позивачем і відповідачем укладено договір ПР/ДР/-2-14-198, який за своєю правовою природою є адміністративним.

Відповідно до Договору підприємство (позивач) надає послуги з пільгового проїзду окремим категоріям громадян, які мають пільги на проїзд, а Управління проводить компенсацію пільгового проїзду, за перевезення у приміському сполученні, окремих пільгових категорій громадян на залізничному транспорті загального користування за рахунок субвенцій з Державного бюджету України.

У подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди, відповідно до яких зменшувалась та збільшувалась загальна сума договору, а саме: додатковою угодою № 1/13 від 15 грудня 2014 року загальна сума визначено 25736,00 грн., додатковою угодою № 2/13 від 17 грудня 2014 року загальна вартість договору складає 27866,46 грн.

Відповідно до п. 2.1.2-2.1.3 Договору позивач не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним подає відповідним головним розпорядника коштів рахунок на суму, яка підлягає компенсації, облікові форми та звіт про надані громадянам пільги за формою де зазначено прізвище, ім'я, по батькові, № посвідчення, що засвідчує право на пільги. До 15 числа наступного місяця подають відповідним головним розпорядникам коштів акти звіряння із Платником.

П. 2.3.3 передбачено, що Управління зобов'язується здійснювати перерахування коштів, передбачених на проведення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій населення згідно з кошторисом доходів та видатків в межах кошторисних призначень на підставі розрахунку в термін до 5 робочих днів з моменту отримання субвенцій на свій розрахунковий рахунок.

Відповідач надав суду акт звірки розрахунків, підписаний сторонами та скріплений печатками станом на 01 січня 2015 року, згідно з даними якого нараховано заборгованість з початку року 29475,56 грн., з яких заборгованість на початок звітного місяця складає 1613,14 грн. та якщо додати суму, яка передбачена додатковою угодою № 2/13 від 17 грудня 2014 року 27866,46 грн., то вийде сума заборгованості за 2014 рік. Профінансовано за 2014 рік з початку року 27866,42 грн. Поточна заборгованість станом на 01 січня 2015 року складає 1613,14 грн., яка була погашена відповідачем у січні 2015 року, що підтверджується платіжними дорученнями № 111-112 від 28 січня 2015 року.

Водночас, позивач щомісяця направляв зазначені облікові форми відповідачу на загальну суму 76215,16 грн.

З наданих представником позивача на вимогу суду апеляційної інстанції додаткових документів установлено, що за наслідками отримання облікових форм між відповідачем та позивачем щомісяця протягом 2014 року складалися акти проведення звірки розрахунків. На підставі вказаних актів звірки заборгованість Управління перед позивачем складає в загальному розмірі 29479,56 грн., яка погашена відповідачем в повному обсязі, що не заперечується позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з правомірності дій Управління щодо погашення ДП «Придніпровська залізниця» витрат за 2014 рік на перевезення пільгових категорій пасажирів у приміському сполученні лише в межах бюджетних асигнувань на 2014 рік.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій у зв'язку з наступним.

За правилами ч. 5 ст. 102 Бюджетного кодексу України за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг здійснюються, зокрема, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 Закону України від 04 липня 1996 року № 273/96-ВР «Про залізничний транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються залізницям за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Згідно з п.п. 2, 3, 5, 8 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2002 року № 256 (далі - Порядок № 256), фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів). Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів щомісяця готують інформацію про фактично нараховані суми та акти звіряння розрахунків за надані послуги з підприємствами - надавачами відповідних послуг і надсилають їх фінансовим органам райдержадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення). Отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державної казначейської служби, для здійснення відповідних видатків.

Відповідно до п. 6 Порядку № 256 фінансові органи районних держадміністрацій, виконкомів міських рад (міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення) на підставі актів звіряння, зазначених у пункті 5 цього Порядку, щомісяця готують реєстри нарахованих сум та подають їх Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, фінансовим органам обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій, управлінням Державної казначейської служби в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі.

Ч.ч. 1, 3 ст. 48 БК України передбачено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов'язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що загальний обсяг виплат з місцевих бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, не може перевищувати розміру затверджених субвенцій.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2016 року № 21-5853а15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України.

У справі, що розглядається, суди встановили, що відповідач належним чином виконав свої зобов'язання в межах затверджених субвенцій.

Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що загальний обсяг виплат з місцевих бюджетів на державну програму соціального захисту, яка передбачає компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян, не може перевищувати розміру затверджених субвенцій.

З урахуванням викладеного, доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 липня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: