Справа № 345/4368/16-а
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/6124/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Богдан А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.04.2017 у справі №345/4368/16-а за позовом ОСОБА_1 до Калуської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області, в.о. начальника Калуської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася в суд з позовом до Калуської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області, в.о. начальника Калуської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Калуської ОДПІ ГУ ДФС в Івано-Франківській області по справі про адміністративне правопорушення від 17.11.2015 року про притягнення до адміністравтиної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 2040 грн за порушення ч.4 ст.165-1 КУпАП, а провадження у справі закрити.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.04.2017 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при ухваленні даної постанови було зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що на підставі направлення від 26.08.2016 р. та наказу №239 від 16.08.2016 р., виданих Калуською ОДПІ Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, проведена документальна планова виїзна перевірка Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за період з 29.10.2014 по 31.12.2015, за результатами якої складено Акт №442/1302/НОМЕР_1 від 22.09.2016. У ході перевірки було виявлено, зокрема, порушення ч.4 ст.4, ч.2, ч.5 ст.7, ч.6 ст.8 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого позивачем занижено суму єдиного внеску із суми нарахованого чистого оподатковуваного доходу за період з 29.10.2014 по 31.12.2015 на суму 89995,14 грн.

На підставі висновків зазначеного вище Акта перевірки відповідачем було прийнято рішення № від 06.10.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску; вимогу про сплату боргу (недоїмки) № від 06.10.2016.

На підставі Акта перевірки було також складено протокол про адміністративне правопорушення від 14.11.2016 за ч.4 ст. 165-1 КУпАП, 17.11.2016 року винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2040 грн.

Не погоджуючись із зазначеними вище діями відповідача та постановою про накладення адміністративного стягнення, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, керувався тим, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлені законодавством України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх помилковими з наступних мотивів.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Пунктом 2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

В силу вимог п.п.1, 4 ч.1 ст.4 вказаного Закону платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Нарахування єдиного внеску визначається ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відповідно до пп. 1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Разом з тим, ч. 4 ст. 165-1 КУпАП передбачена відповідальність за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, у тому числі авансових платежів, у сумі більше трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, у вигляді штрафу, який застосовується, зокрема, до фізичної особи - підприємця або особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, в розмірі від вісімдесяти до ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, в силу ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, наявність адміністративного правопорушення в діях позивача встановлена виключно на підставі акта перевірки №442/1302/НОМЕР_1 від 22.09.2016. Дослідження будь-яких інших доказів відповідно до зазначеної постанови не здійснювалось.

Однак, згідно із ч.56.2 ст.56 ПК України у разі, коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Відповідно до п.56.3 ст.56ПК України скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

В силу вимог п.56.15 ст.56ПК України скарга, подана із дотримання строків, визначених п.56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов'язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження. Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов'язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

З матеріалів справи видно, що 18.10.2016 позивач подала скаргу до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, в якій просила скасувати рішення № від 06.10.2016 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № від 06.10.2016 як незаконні, оскільки нею не було допущено заниження суми єдиного внеску із суми нарахованого чистого оподатковуваного доходу за період з 29.10.2014 по 31.12.2015 на суму 89995,14 грн, а висновки, викладені в Акті перевірки є безпідставними.

Висновки, викладені в акті податкової перевірки, є лише відображенням фактичних дій податкових інспекторів-ревізорів, а тому не створюють жодних правових наслідків. Ці висновки не є обов'язковими ні для платника податків, ні для керівника контролюючого органу. Останній оцінює викладені в акті перевірки доводи і в разі наявності податкових порушень приймає податкове повідомлення-рішення, яке визначає грошові зобов'язання платникові податків.

Відтак, беручи до уваги викладене вище, а також оскарження позивачем рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги, які теж ґрунтуються на акті перевірки, (податкові зобов'язання є неузгодженими), факт допущення порушень ведення податкового обліку не можна вважати встановленим, а відповідні твердження податкового органу, які відображають лише позицію однієї із сторін спору, не можуть бути підставою для висновку про наявність в діях платника податків вини у порушенні встановленого порядку ведення податкового обліку у формі умислу або необережності і, відповідно, не може бути підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Отже, відповідачем передчасно, за відсутності належних та допустимих доказів щодо наявності складу адміністративного правопорушення в діях позивача та без врахування права позивача на оскарження до контролюючого органу вищого рівня, застосовано адміністративне стягнення, що не відповідає вимогам ч.3 ст.2 КАС України.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності в межах строків, передбачених ст. 38 КУпАП з огляду на наступне.

Статтею 38 КУпАП встановлено, що адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

На думку колегії суддів, вчинене позивачем правопорушення не відноситься до категорії триваючих, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» позивач зобов'язана сплачувати єдиний внесок щомісячно, не пізніше 20 числа наступного місяця, а тому передбачений двомісячний строк має обчислюватися не від дати складання акта за період не сплати позивачем єдиного внеску з 29.10.2014 по 31.12.2015 перевірки, а з дати вчинення самих правопорушень щомісячно.

Таким чином, на час винесення оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення від 17.11.2016, сплинули строки притягнення особи до адміністративної відповідальності, встановлені статтею 38 КУпАП, а тому відповідачем неправомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за правопорушення, вчинені з 29.10.2014 по 31.12.2015 року.

Зазначені виснови відповідають позиції Вищого адміністративного суду України, викладені, зокрема, в ухвалі від 11.02.2016 у справі К/800/39057/15.

Водночас, щодо вимоги позивача закрити провадження у справі у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

До правових актів індивідуальної дії належать також рішення (постанови) про притягнення фізичних осіб до адміністративної відповідальності, які прийняті суб'єктами владних повноважень (крім суду).

Згідно з ст.248 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; 3) про закриття справи.

Статтею 221 глави 17 КУпАП «Підвідомчість справ про адміністративне правопорушення» закріплено вичерпний перелік справ про адміністративні правопорушення, які розглядають судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів, серед яких відсутня ст.165-1 КУпАП.

Системний аналіз норм КУпАП та КАС України щодо компетенції судів у справах про адміністративні правопорушення дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що право закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення належить лише органу, який розглядає таку справу або ж суду, у передбачених ст.221 КУпАП випадках, та не відноситься до компетенції адміністративного суду, який перевіряє законність винесення суб'єктом владних повноважень постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, що є наслідком закриття провадження у цій частині вимог у відповідності до п.1.ч.1.ст.157 КАС України.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Скаржник у встановленому законом порядку довів наявність передбачених законом підстав для скасування постанови суду.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.04.2017 у справі №345/4368/16-а та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 17.11.2016 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді штрафу в розмірі 2040 грн за порушення ч.4 ст.165-1 КУпАП.

Провадження у справі в частині вимоги про закриття провадження в справі у зв'язку з відсутності складу адміністративного правопорушення - закрити.

Постанова набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя М. В. Костів
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повний текст постанови складено 25.09.2017.