Справа № 1306/9031/2012
Суддя: Слиш А. Т.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №1306/9031/2012
Проваджження №2а/438/2/2017
У Х В А Л А

про закриття провадження в адміністративній справі

20 вересня 2017 року Бориславський міський суд Львівської області в складі:

головуючого судді Слиша А.Т.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

за участі позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання протиправним рішення №62 виконавчого комітету Львівської області від 23 лютого 2006 року та його скасування, визнання протиправним рішення №140 виконавчого комітету Львівської області від 15 травня 2008 року та його скасування, визнання бездіяльності виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області щодо ненадання ОСОБА_2 та членам його сім`ї благоустроєного житла протиправною, зобовязання виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області забезпечити ОСОБА_2 та членів його сім`ї благоустроєним, відповідно до санітарно-технічних вимог, окремим житлом в м.Дрогобичі Львівської області та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся 16 грудня 2009 року до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із адміністративним позовом до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення органу владних повноважень, зокрема просить визнати протиправним рішення №62 виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 23 лютого 2006 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, перебував на квартирному обліку у Дрогобицькому міськвиконкомі з 25 травня 1989 року в позачерговій черзі на поліпшення житлових умов, як працівник Дрогобицького міськрайонного відділу УМВС України. В грудні 2004 року позивач вийшов на пенсію. Оспорюваним рішенням відповідача було порушено його право на поліпшення житлових умов, оскільки житлом забезпечили інших осіб.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 червня 2015 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобовязання забезпечити житлом або стягнення вартості житлової квартири та стягнення моральної шкоди передано на розгляд Бориславському міському суду Львівської області.

Відповідно до розпорядження за №49 від 28 вересня 2016 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ адміністративна справа за ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій протиправними, зобовязання забезпечити житлом або стягнення вартості житлової квартири та стягнення моральної шкоди, розподілена для розгляду судді Слишу А.Т.

15 травня 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про зміну підстави та предмета адміністративного позову, просить визнати визнання протиправним рішення №62 виконавчого комітету Львівської області від 23 лютого 2006 року та його скасування, визнання протиправним рішення №140 виконавчого комітету Львівської області від 15 травня 2008 року та його скасування, визнання бездіяльності виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області щодо ненадання ОСОБА_2 та членам його сім`ї благоустроєного житла протиправною, зобовязання виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області забезпечити ОСОБА_2 та членів його сім`ї благоустроєним, відповідно до санітарно-технічних вимог, окремим житлом в м.Дрогобичі Львівської області та стягнення моральної шкоди у розмірі 627 500 гривень.

Вирішуючи питання щодо закриття провадження у справі з підстав непідсудності її адміністративному суду, суд, заслухавши думки позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, які вважають що даний спір слід розглядати в адміністративному провадженні, думку представника відповідача ОСОБА_4, який просить закрити провадження у даній справі, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення до суду з даним позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим слід зазначити, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Позивач звернувся до адміністративного суду за захистом порушеного свого права на поліпшення житлових умов, просить суд скасувати протиправні, на його думку, рішення субєкта владних повноважень щодо розподілу житла, а також просить зобовязати відповідача вчинити певні діє щодо забезпечення позивача та членів його сім`ї благоустроєним житлом.

Разом з тим, систему нормативно-правових актів, що регулюють житлові відносини в Україні, складають: Конституція України, Житловий кодекс Української РСР (далі ЖК УРСР), Цивільний кодекс України, Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та інші закони, укази Президента України; постанови Кабінету Міністрів України та інші нормативно-правові акти.

Відповідно до статті 3 ЖК УРСР житлові відносини в Українській РСР регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про міліцію», в редакції чинній на момент спірних правовідносин, працівники міліції користуються пільгами при розподілі житла у порядку, передбаченому законодавством України, а також жила площа працівникам міліції надається місцевими радами, відповідними міністерствами та відомствами у першочерговому порядку.

За змістом статті 15 ЦПК України під цивільною юрисдикцією розуміється компетенція загальних судів вирішувати з додержанням процесуальної форми цивільні справи у видах проваджень, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальними судами вирішуються справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (статті 3, 15 ЦПК України).

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Житлові спори особливий різновид спорів, що торкаються житлових прав та інтересів громадян і організацій.

Аналіз зазначених вище правових норм свідчить про те, що спори щодо розподілу житла та про зобовязання забезпечити житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного, а не особистого немайнового права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а повязаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах колегії суддів Судової палати в адміністративних справах від16 грудня 2015 року (справа № 6-2139цс15), від 2 березня 2016 року ( справа №6-14цс16), що спори про поновлення на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень, а повязаний з вирішенням питання щодо права на житло, а також спори про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та про зобовязання взяти на квартирний облік підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного, а не особистого немайнового права, отже, цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а повязаний з вирішенням питання щодо права на житло.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу (ч. 2 ст. 161 КАС України).

Відповідно до цього спори, що виникають із житлових відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, судом встановлено, що виходячи з характеру позовних вимог, спірні відносини склалися між сторонами з приводу порушення права позивача на поліпшення житлових умов при розподілу житла. Зазначені правовідносини між позивачем та відповідачем виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради не є публічно-правовими, та не можуть бути предметом захисту у адміністративному судочинстві. Також, виключно до цивільної юрисдикції відноситься вирішення судом позовних вимог про забезпечення позивача та членів його сімї благоустроєним житлом та стягнення моральної шкоди.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Про закриття провадження суд постановляє ухвалу.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 157, ст.ст. 160, 161, 165, 167 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання протиправним рішення №62 виконавчого комітету Львівської області від 23 лютого 2006 року та його скасування, визнання протиправним рішення №140 виконавчого комітету Львівської області від 15 травня 2008 року та його скасування, визнання бездіяльності виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області щодо ненадання ОСОБА_2 та членам його сім`ї благоустроєного житла протиправною, зобовязання виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області забезпечити ОСОБА_2 та членів його сім`ї благоустроєним, відповідно до санітарно-технічних вимог, окремим житлом в м.Дрогобичі Львівської області та стягнення моральної шкоди - закрити.

Розяснити позивачу, що він має право звернутися до суду з даними вимогами в порядку цивільного судочинства.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративному суду через Бориславського міського суду Львівської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом 5 днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, або у разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя А.Т.Слиш