Справа № 757/1363/17-а
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 757/1363/17-а Головуючий у 1-й інстанції: Цокол Л.І.
Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Скаленку Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Печерського районного суду м. Києва від 23.06.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати незаконними дії Пенсійного фонду України щодо відмови позивачу у здійсненні індексації його пенсії;

- зобов'язати Пенсійний фонд України здійснити індексацію державного розміру місячної пенсії позивача та виплатити суму недоодержаної пенсії, починаючи з 01.03.2016;

- стягнути з Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 4 000 грн.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 23.06.2017 позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить оскаржувану постанову скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на пенсійному обліку та отримує пенсію за віком за Списком № 2 (при повному пільговому стажі), загальний трудовий стаж складає 42 роки 8 місяців 12 днів.

Відповідно до довідки управління Пенсійного фонду України в Куп'янському районі Харківської області від 13.01.2016 № 640/15-02, станом на січень 2016 року розмір пенсії позивача становить 2 895, 92 грн.

З матеріалів справи, зокрема, з листа Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України, вбачається, що ОСОБА_2 в Україні призначена пенсія за віком довічно, місячний розмір пенсії становив: з 01.03.2016 - 2 737, 81 грн., з 01.05.2016 - 2 737,3 3 грн., з 01.12.2016 - 2 767, 22 грн. Переказ пенсії здійснюється до Королівства Іспанія у євро згідно з діючим курсом валют Національного банку України.

За наслідком звернення ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України стосовно індексації його пенсії, Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України повідомив позивача, що згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, а тому пенсії, що переказуються за кордон, не індексуються.

Не погоджуючись з відмовою індексації його пенсії, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки позивач отримує пенсію на території іноземної держави у іноземній валюті (євро), виплата йому індексації буде порушенням законодавства, у зв'язку із чим позов не підлягає задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що у нього наявне матеріальне право на індексацію його пенсії з 01.03.2016 і відповідачем неправомірно було відмовлено в індексації пенсії.

Колегія суддів частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта частково обґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Таким чином, законодавством України передбачено проведення індексації пенсій, якщо вони одержуються громадянами в гривнях на території України.

З наявного в матеріалах справи свідоцтва Посольства України в Іспанії від 11.12.2016 № 570/4-4157-16 вбачається, що ОСОБА_2 є живим і тимчасово проживає в Іспанії за адресою: АДРЕСА_1 (соціально виділене житло) та перебуває на тимчасовому консульському обліку в Посольстві України в Іспанії.

Відповідно до заяви позивача до Пенсійного фонду України від 22.11.2016 ОСОБА_2 у відповідності до законодавства України про пенсійне забезпечення просив переводити призначену йому пенсію за місцем його тимчасового проживання у Королівстві Іспанія.

На підставі зазначеної заяви Пенсійний фонду України здійснював переказ коштів на рахунок позивача у обраному ним банку, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 5461 від 16.09.2016 на суму 644, 48 Євро.

Таким чином, фактично позивач отримує пенсію за межами території України та у валюті євро.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» якщо міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Законом України від 17.12.1997 №741/97-ВР ратифіковано Угоду між Україною і Королівством Іспанія про соціальне забезпечення громадян, яка в силу ст. 2 застосовується в Україні у законодавстві щодо соціального забезпечення населення, зокрема, про пенсії за віком, по інвалідності та в разі втрати годувальника.

У відповідності до ст. 5 вищезазначеної Угоди кожна з договірних сторін виплачуватиме заінтересованим особам, які проживають на території іншої договірної сторони, передбачену допомогу відповідно до свого законодавства, якщо цією Угодою не передбачено інше, зокрема, допомога, визнана договірними сторонами на основі законодавства відповідно до статті 2 цієї Угоди, не може скорочуватися, змінюватися, припинятися чи затримуватися в разі, коли пенсіонер чи особа, яка має право на її отримання, знаходиться чи проживає на території іншої договірної сторони, а виплати проводяться на території цієї договірної сторони.

Таким чином, вищезазначеною Угодою, яка ратифікована Україною та є обов'язковою для застосування, передбачено, що допомога, передбачена Угодою, в тому числі і пенсія за віком, не може скорочуватися, змінюватися, припинятися чи затримуватися в разі, коли пенсіонер чи особа, яка має право на її отримання, знаходиться чи проживає на території іншої договірної сторони, а виплати проводяться на території цієї договірної сторони.

З матеріалів справи вбачається, що сума призначеної пенсії згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» становить 2 737, 71 грн., фіксована сума індексації з 01.10.2012 - 158, 11 грн.

Як вбачається з розміру пенсії ОСОБА_2, станом на 01.03.2016 розмір пенсії позивача становив 2 737, 81 грн., з 01.05.2016 становив 2 747, 33 грн.

З наведеного вбачається, що відповідачем не проводиться індексація пенсії позивача.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Суд дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини як джерела права, вимог Угоди між Україною і Королівством Іспанія про соціальне забезпечення громадян, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_2, тимчасово проживаючи в Іспанії, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як громадяни України, що проживають на території України, в тому числі і право на індексацію пенсії, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо протиправності дій Пенсійного фонду України щодо відмови в здійсненні індексації пенсії ОСОБА_2 з 01.03.2016 всупереч вимог Конституції України, Угоди між Україною і Королівством Іспанія про соціальне забезпечення громадян та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також необхідності зобов'язання відповідача здійснити індексацію пенсії ОСОБА_2 з 01.03.2016 з виплатою неодержаної суми.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на Інструкцію про порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні, затверджену постановою правління Пенсійного фонду України від 23.04.1999 №4-5, оскільки вона визначає порядок переказування пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, та виплати пенсій пенсіонерам іноземних держав, які проживають в Україні. Натомість, позивач тимчасово проживає за кордоном та належних та допустимих доказів щодо виїзду його на постійне місце проживання за кордон суду не надано.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 4 000, 00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту цієї норми випливає, що у такому порядку розглядаються адміністративним судом вимоги про відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди. Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин і якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

За змістом ч. 1 ст. 70 і 71 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Однак, позивач не надав суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв'язку між бездіяльністю відповідача та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом протиправною бездіяльності відповідача стосується виключно меж застосування пенсійного законодавства, у той час як моральна шкода має бути обов'язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та відсутність правових підстав щодо їх задоволення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт надав до суду докази, що частково спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив її скасувати та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Печерського районного суду м. Києва від 23.06.2017 скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Пенсійного фонду України щодо відмови в здійсненні індексації пенсії ОСОБА_2 з 01.03.2016.

Зобов'язати Пенсійний фонд України здійснити індексацію пенсії ОСОБА_2 з 01.03.2016 та виплатити суму недоодержаної пенсії.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст постанови виготовлений 28.09.2017.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.