Справа № 265/3516/17
Суддя: Міхєєва І. М.
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №265/3516/17
Провадження №2-а/265/185/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2017 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Міхєєвої І.М.

за участю секретаря судового засідання Розсоха І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Маріуполя Донецької області про визнання дій неправомірними та зобовязання здійснити нарахування та виплату пенсії за вислугу років,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Маріуполя Донецької області про визнання дій неправомірними та зобовязання здійснити нарахування та виплату пенсії за вислугу років, в якому просив: визнати неправомірною відмову відповідача у призначенні, нарахуванні та виплаті йому пенсії за вислугу років та скасувати рішення № 20 від 25.04.2017 року; визнати спеціальний стаж 20 років 01 місяць 18 днів, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 17 років 21 день, достатнім для призначення пенсії за вислугу років; зобов'язати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за вислугу років у розмірі 90% від місячного заробітку, без обмеження граничного розміру та з урахуванням середньомісячної суми виплат за 60 календарних місяців роботи перед зверненням за призначенням пенсії, відповідно до довідки прокуратури Донецької області №18-57-497 від 03.04.2007 року про розмір місячного заробітку, починаючи з 14 квітня 2017 року.

У обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебуваючи на посаді слідчого в особливо важких справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області, звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру», однак рішенням УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя йому було відмовлено в призначенні, нарахуванні та виплаті пенсії за вислугу років, як працівнику прокуратури, що має спеціальний стаж роботи 20 років 01 місяць 18 днів, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 17 років 21 день. З вказаним рішенням не згоден, оскільки на момент його звернення із заявою про призначення пенсії і на теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-УІІ, відповідно до ст. 86 якого, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Разом з тим, , ч.1 ст. 86 цього ж Закону передбачене поступове збільшення необхідної для призначення пенсії вислуги років, чим значно погіршуються умови, за якими прокурор може отримувати пенсію. У той же час, до липня 2011 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, відповідно до статті 50-1 якого (в редакції від 2001 року) право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку мають прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Отже, в період часу з 2001 року по 2011 рік, позивач працював на посадах в органах прокуратури, та мав достатній стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років. Тому вважає, що має достатню кількість спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Позивач у судове засідання не зявився, в письмовій заяві на адресу суду вимоги підтримав та просив розглянути справу без його участі.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 заперечував проти позову та пояснив, що відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: зокрема з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років. Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ з 15 липня 2015 року втратив чинність (за виключенням окремих положень) у зв'язку із набранням чинності Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року. Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону, щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». До 1 червня 2015 року відповідний Закон прийнято не було, тому пенсійний орган правомірно відмовив у призначені пенсії.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

14 квітня 2017 року ОСОБА_1, продовжуючи працювати в органах прокуратури, звернувся до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Маріуполя Донецької області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

На момент звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії (14.04.2017 року) його загальний трудовий стаж становив 22 роки, 5 місяців, 5 днів загальний, з них за вислугу років, тобто стаж роботи в органах прокуратури 20 років 01 місяць 18 днів, у тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 17 років 21 день, що підтверджується даними трудової книжки та довідкою прокуратури Донецької області від 6 березня 2017 року та не заперечується сторонами.

Рішенням № 20 від 25 квітня 2017 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону № 1697-VII, набрав чинності з 15 липня 2015 року (далі - Закон № 1697-VII), визнано таким, що втратив чинність Закон № 1789-ХІІ, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Діюче законодавство України не містить положень, які б дозволяли застосовувати нормативно-правові акти, які втратили чинність. При цьому Закони № 76-VII, № 213-VIIІ та № 1697-VII не визнані неконституційними, тому підлягають застосуванню.

Аналізуючи викладене суд зазначає, що на момент звернення Позивача до Лівобереджного обєднаного управління Пенсійного Фонду України м. Маріуполя Донецької області 14 квітня 2017 року з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років, Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 на підставі підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 визнано таким, що втратив чинність, тому до спірних правовідносин має застосовуватися ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII.

При цьому Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1697-VII від 14.10.2014 не містять положення стосовно збереження за прокурорами, які були призначені на відповідну прокурорську посаду до набрання чинності цим Законом, права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло до дня набрання чинності Законом № 1697-VII від 14.10.2014.

Згідно зі статтею 147 Конституції України єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України, який вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції та законів України.

На сьогодні положення Закону № 1697-VII від 14.10.2014 щодо визначення права прокурора на отримання пенсії з вислугу років не визнані неконституційними, також відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України.

У пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказано, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

Аналогічний підхід до зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги було застосовано Верховним Судом України у постанові від 01 листопада 2016 року по справі № 21-1425а16.

Отже, висновок позивача про те, що порядок його пенсійного забезпечення визначається у відповідності до ст.50-1Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. є необґрунтованим.

За приписами ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року, вислуги років не менше ніж 23 роки у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

З огляду на викладене, для набуття права на пенсійне забезпечення за вислугу років станом на 14 квітня 2017 року, тобто на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, стаж позивача мав становити 23 роки, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Відповідно до ч. 6 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. визначено робота на яких посадах зараховується до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею.

Доводи позивача щодо зарахування до стажу позивача навчання в Маріупольському гуманітарному інституті Донецького Державного університету суд не приймає до уваги, оскільки приходить до висновку про відсутність законодавчої норми для призначення спеціальної пенсії.

Посилання позивача на приписи ст. 22 Конституції України не заслуговують на увагу з огляду на практику Європейського Суду з прав людини. Так, відповідно до приписів частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

В самій Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України (Стаття 9).

Кодексом адміністративного судочинства України також встановлено пріоритет міжнародного договору над національним законодавством: якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору (частина шоста статті 9).

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі Кечко проти України, рішення від 8 листопада 2005 року Заява N 63134/00, § 23 Суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

У справі Ейрі проти Ірландії,рішення від 09.10.1979 № 1, Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено Європейським судом з прав людини у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії" рішення від 12.10.2004, скарга N 60669/00.

При таких обставинах, суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2 7, 8-11, 17,18,69,71,72, 86, 159-163 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Лівобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України в місті Маріуполя Донецької області про визнання дій неправомірними та зобовязання здійснити нарахування та виплату пенсії за вислугу років відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення, а особами що не були присутні при проголошенні протягом 10 днів з дня отримання копії постанови, до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.М. Міхєєва