Справа № 308/6941/17
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/9099/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сапіги В.П., Сеника Р.П.

за участю секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року у справі за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан про примусове видворення іноземця з України,-

В С Т А Н О В И В:

20.07.2017 року позивач Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернулося до суду з позовом до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан, в якому просить примусово видворити з України відповідача, на підставі ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року позов задоволено. Примусово видворено громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан за межі території України.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, намагався незаконно перетнути державний кордон України, також у відповідача відсутні документи, що дають право на перетин державного кордону України та відсутні необхідні для цього коштів, крім того відсутні близькі родичі на території України, власне житло, постійне законне джерело існування, дозвіл на працевлаштування, а тому існують обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилятиметься в подальшому від самостійного та добровільного виконання рішення про повернення за межі території України, що тягне за собою наслідки, передбачені статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме примусове видворення за межі України. Обставин, які вказані в статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або в статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та унеможливлюють примусове видворення відповідача за межі України, судом не встановлено. Також не встановлено обставин, відповідно до яких на відповідача поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її прийнятою з порушенням норм матеріального права, громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан оскаржила її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що громадяни соціалістичної республіки ОСОБА_1 підлягають видворенню не за процедурою передбаченою ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст.183-7 КАС України, а за процедурою, визначеною ст.29 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Угодою між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки ОСОБА_1 про реадмісію громадян обох держав, ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки ОСОБА_1 про реадмісію громадян обох держав» від 3 вересня 2008 року. Визначену чинним законодавством процедуру реадмісії позивач не застосував, у звязку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 18.07.2017 року прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» відділу прикордонної служби «Гута» на напрямку 225 п/34, та в 2500 м від державного кордону був виявлений та затриманий громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан при спробі незаконного перетинання державного кордону у складі групи осіб з України в Словацьку Республіку. Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування відповідача на території України відсутні згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 18.07.2017р.

Згідно протоколу уточнення анкетних даних затриманого від 19.07.2017р., вбачається, що 18.07.2017 на ділянці відповідальності Чопського прикордонного загону було затримано особу, громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан, ІНФОРМАЦІЯ_1 Під час подальшої роботи із затриманим останній був ідентифікований як громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан, ІНФОРМАЦІЯ_1, що також підтверджується довідкою від 20.07.2017р. № 27/196.

Рішенням, затвердженим начальником Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, від 20.07.2017р. про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства, громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан, 03.11.1997 року нароження, вирішено примусово повернути за межі території України. Вказаним же рішенням вирішено розмістити відповідача у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, із одночасною подачею позову про примусове видворення.

Статтею ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

У відповідності до вимог ч.2 ст.183-7 КАС України у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти рішення про затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Згідно ч.1 ст.29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію.

Частиною третьою статті 29 цього Закону визначено, що іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 1 вказаного Закону визначено, що реадмісія це передача з території України або приймання на територію України іноземців та осіб без громадянства на підставах та в порядку, встановлених міжнародними договорами України.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.9 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України.

Законом України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки ОСОБА_1 про реадмісію громадян обох держав» від 03.09.2008 р. було ратифіковано Угоду між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки ОСОБА_1 про реадмісію громадян обох держав, підписану 25.09.2007 р. в м. Нью-Йорку. Ця Угода набрала чинності для України 10.04.2009 року.

Стаття 1 цієї Угоди передбачає, що відповідно до положень цієї Угоди та на запит однієї Договірної Сторони, інша Договірна Сторона здійснює реадмісію осіб, які не виконують чи більше не виконують правові вимоги стосовно в'їзду чи перебування на території держави запитуючої Договірної Сторони, далі осіб, які підлягають реадмісії. Запитуюча Договірна Сторона негайно та без будь-яких спеціальних процедур здійснює реадмісію осіб, які підлягають реадмісії та які, відповідно до результатів перевірки компетентними органами, не є громадянами держави запитуваної Договірної Сторони або не відповідають вимогам, передбаченим у статті 2 цієї Угоди.

Відповідність вимогам та умовам реадмісії встановлена статтею 2 Угоди, а процедура реадмісії громадян ОСОБА_1 визначена ст.4 цієї Угоди.

Згідно до ч. 1 ст. 4 вищезазначеної Угоди запитувана договірна Сторона відповідає на запит щодо здійснення реадмісії осіб, які підлягають реадмісії, виданий запитуючою Договірною Стороною, протягом 45 днів після дати отримання такого запиту. Запитувана Договірна Сторона робить усе можливе, щоб скоротити час надання відповіді на запит у разі, якщо запитуюча Договірна Сторона повідомляє запитуваній Договірній Стороні про те, що особа, яка підлягає реадмісії, поміщена в заклад, що знаходиться під охороною, або заарештована з метою здійснення депортації.

Запитуюча Договірна Сторона повідомляє запитувану Договірну Сторону про заплановану дату передачі особи, яка підлягає реадмісії, принаймні за 7 днів до настання цієї дати (ч.2 ст.4 Угоди).

Частиною 3 статті 4 Угоди передбачено, що запит щодо здійснення реадмісії відповідно до п.2 ст.1 подається запитуваною Договірною Стороною запитуючій договірній Стороні протягом 90 днів з дати передачі відповідної особи запитуваній Договірній Стороні, за винятком випадків, коли ця особа на день передачі не мала громадянства держави запитуваної Договірної Сторони.

З аналізу вказаних норм та обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не підлягає примусовому видворенню за межі території України на підставі судового рішення згідно процедури, передбаченої ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст.183-7 КАС України, а повинен бути переданий до країни свого громадянства за процедурою, визначеною Угодою між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки ОСОБА_1 про реадмісію громадян обох держав від 25.09.2007 р., ратифікованою 03.09.2008 року Законом України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки ОСОБА_1 про реадмісію громадян обох держав».

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем визначена законодавством процедура не застосована.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позивачем не приймалось рішення про застосування до відповідача процедури реадмісії, рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову та примусового видворення громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан за межі території України.

Отже, оскаржувана постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 202 КАС України є підставою для скасування та прийняття нової постанови.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, п.3 ч.1 ст.198, п. 4 ст. 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан задовольнити.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 липня 2017 року у справі №308/6941/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Туан про примусове видворення іноземця з України відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_3
Повний текст судового рішення виготовлено 26.09.2017 року.