Справа № 642/2216/17
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 р.Справа № 642/2216/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Перцової Т.С. , Дюкарєвої С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 19.06.2017р. по справі № 642/2216/17

за позовом ОСОБА_1

до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова

про визнання дій, бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1А.) звернулась до Ленінського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (далі по тексту відповідач, Київське ОУПФ України м. Харкова), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Київського обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії на рівні, не нижчому прожитковому мінімуму, встановленого законом;

- зобовязати Київське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова провести ОСОБА_1 перерахунок пенсії з підвищенням її до розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність та провести відповідні виплати, починаючи з 01.07.2013 року з урахуванням раніше виплачених сум, врахувавши, що розмір виплаченої позивачу пенсії не може бути нижчим від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом;

- зобовязати Київське обєднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова подати протягом місяця, з дня набрання постановою законної сили, звіт про виконання судового рішення.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 19.06.2017 року по справі № 642/2216/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до Київського обєднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова про визнання дій бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Київського обєднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії на рівні не нижчому прожитковому мінімуму, встановленому законом;

Зобовязано Київське обєднане управління пенсійного фонду України м. Харкова провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її до розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність та провести відповідні виплати, починаючи з 01.07.2013 р. з урахуванням раніше виплачених сум, врахувавши, що розмір виплаченої ОСОБА_1 пенсії не може бути нижчим від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Зобовязано Київське обєднане управління пенсійного фонду України м. Харкова подати протягом місяця з дня набрання постановою законної сили, звіт про виконання судового рішення.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 19.06.2017 року по справі № 642/2216/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача, в обґрунтування вимог апеляційної скарги, посилаючись на положення ст. ст. 1, 5, ч.ч. 1, 2 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» зазначив, що оскільки страховий стаж ОСОБА_1 становить 18 років 4 місяці та 15 днів, що менш, ніж встановлено законодавством для призначення пенсії в розмірі прожиткового мінімуму, пенсія за віком позивачу встановлена в розмірі пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімальної пенсії за віком. Враховуючи викладене, вважає, що відповідач у спірних відносинах діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не порушив прав позивача.

З огляду на приписи ч.8 ст.183-2 КАС України справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України з 01.07.2013 року та отримує пенсію за віком у розмірі 949,00 грн., призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається з довідки Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі від 09.03.2017 року, розмір пенсії позивача в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року становив 949 гривень 00 копійок.

Так, розмір пенсії, яку отримує позивач, є меншим за мінімальний розмір пенсії та прожитковий мінімум, встановлений для осіб, які втратили працездатність.

Не погоджуючись з встановленим розміром пенсії, позивач звернулась до суду з даним позовом про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що здійснюючи позивачеві нарахування та виплату пенсії у розмірі, нижчому від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідач діяв всупереч Законам та Конституції України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено частиною першою цієї статті, пенсія за віком встановлюється в розмірі, пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком.

Мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Згідно ст. 7 Закону України Про державний бюджет України на 2015 рік встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2015 року - 949 гривень, з 1 вересня - 1074 гривні.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про державний бюджет України на 2016 рік, прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність встановлено: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1247 гривень.

Згідно з ч. 3 ст. 42 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону. Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

З 1 січня 2016 року у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Пенсіонерам, які працюють (провадять діяльність, пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування), після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.

З аналізу норми ст. 42 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, яка є імперативною, вбачається, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, а перерахунок проводиться з дня встановлення цього мінімуму.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.3 ст.8 Конституції України та ч.3 ст.8 КАС України, звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Як вбачається з адміністративного позову, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом на підставі ст. 46 Конституції України, яка гарантує, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Судовим розглядом встановлено, що пенсія позивача у розмірі 949,00 грн. є основним джерелом існування та є нижчою від прожиткового мінімуму, встановленого відповідними Законами України.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Верховний Суд України в постанові Пленуму „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя від 01.11.1996 року зазначив, що оскільки Конституція має вищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії, Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Статтею 1 Закону України Про прожитковий мінімум визначено, що прожитковий мінімум вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

За приписами ч. 2 ст. 7 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Колегія суддів зауважує, що рівень пенсії ОСОБА_2 не гарантує позивачці щомісячно рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

При цьому, колегія суддів зазначає, що імперативною нормою, яка підлягає застосуванню до спірних відносин статтею 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування - визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності необхідного страхового стажу не може бути меншим, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначений законом.

Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що згідно зі ст.6 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.

У разі якщо сукупність виплат, зазначених у частині першій цієї статті, разом з пенсійними виплатами із системи пенсійного забезпечення та іншими доходами не досягають розміру прожиткового мінімуму, визначеного законом для непрацездатних громадян, такі громадяни мають право на отримання державної соціальної допомоги в порядку, розмірах та за рахунок коштів, визначених законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що пенсія позивача не може становити менше, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

При цьому, як вбачається з довідки Управління Пенсійного фонду України в Холодногірському районі від 09.03.2017 року, розмір пенсії позивача в період з жовтня 2016 року по березень 2017 року становив 949 гривень 00 копійок, що є меншим, ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність,

Також колегія суддів звертає увагу на приписи ч. 2 ст. 8 КАС України, яка зобов'язує суд застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 18.07.2006 року по справі „Проніна проти України констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції. При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначив, що у цій справі заявниця зверталась до національних судів з вимогою вирішити її спір щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявниця посилалась, зокрема, на положення ст. 46 Конституції України, заявляючи, що її пенсія не повинна бути нижчою за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. На думку Суду національні суди, цілком ігноруючи цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов'язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції.

Колегія суддів, керуючись зазначеним рішенням Європейського Суду з прав людини, вважає, що відповідачем порушено права ОСОБА_1, гарантовані ст. 46 Конституції України через не забезпечення їй рівня життя, не нижчого від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як субєкт владних повноважень, правомірності своїх дій у спірних відносинах належним чином не довів.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів відмічає, що судом першої інстанції невірно визначено дату, з якої підлягають захисту права позивача, з огляду на наступне.

Як вбачається зі змісту адміністративного позову, позивач вважає порушеним своє право на отримання пенсії у належному розмірі з 01 липня 2013 року.

Колегія суддів зауважує, що згідно вимог частин 1 і 2 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Згідно ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції Закону України Про судоустрій і статус суддів від 7 липня 2010 року N 2453-VI), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про правильність застосування судом першої інстанції строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з'ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку.

Слід відмітити, що як вбачається з матеріалів справи, порушення прав позивача в частині нарахування та виплати пенсії відбувалося періодично кожного місяця при отриманні ним суми пенсії, починаючи з 01.07.2013 року, а тому кожного разу при отриманні пенсії позивач був обізнаний про порушення його прав та мав змогу звернутись до суду за їх захистом.

Отже, враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом (10.05.2017 року), шестимісячний строк на звернення до суду з позовом (10.11.2016 року) та період, за який позивач вважає своє право порушеним (01.07.2013 року), колегія суддів приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку, починаючи з 10.11.2016 року.

Так, позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Виходячи із зазначених обставин справи, колегія суддів вважає, що судом при ухваленні рішення було порушено приписи ст.ст. 99, 100 КАС України, що призвело до частково необґрунтованого задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Таким чином, внаслідок неправильного застосування норм ст. ст. 99, 100 КАС України, постанова Ленінського районного суду м. Харкова від 19.06.2017 року по справі № 642/2216/17 в частині задоволення позовних вимог за період з 01.07.2013 року по 09.11.2016 року не може бути визнана законною, а тому підлягає скасуванню. При цьому, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності, зобовязання вчинити певні дії за період з 01.07.2013 року по 09.11.2016 року, згідно приписів ст. 100 КАС України, підлягають залишенню без розгляду.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 183-2, 198, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 19.06.2017 року по справі № 642/2216/17 скасувати в частині задоволення позовних вимог за період з 01.07.2013 року по 09.11.2016 року.

В цій частині прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 з 01.07.2013 року по 09.11.2016 року залишити без розгляду.

В іншій частині постанову Ленінського районного суду м. Харкова від 19.06.2017 року по справі № 642/2216/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5