Справа № 810/1503/16
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2016-10-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

810/1503/16

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2016 року м. Київ 810/1503/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого – судді Панова Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до Підприємства Бучанської виправної колонії №85 Управління державного Департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області

про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач порушив вимоги ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та не в повному обсязі забезпечив працевлаштування інвалідів згідно з встановленим законом нормативом, тому зобов’язаний сплатити до Фонду соціального захисту інвалідів передбачені законом адміністративно господарські санкції. Оскільки суму адміністративно-господарських санкцій відповідач самостійно не сплатив, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення сум вказаної заборгованості разом з пенею.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 26.07.2016 відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

25.10.2016 позивачем до суду подано клопотання, в якому останній просить здійснювати розгляд справи без участі представника позивача у порядку письмового провадження, а також підтримує позовні вимоги та просить суд позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача на вказаному клопотанні зазначив, що не заперечує проти нього.

Водночас, від відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити в його задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях проти позову. В обгрунтування заперечень, представник відповідача зазначив, що у 2015 році вжито всіх заходів щодо працевлаштування інвалідів, оскільки створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, Ірпінському міському центру зайнятості подавались звіти форми № 3-ПН про попит на робочу силу, а також проводилось звітування перед позивачем.

Розглянувши матеріали справи, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, Підприємства Бучанської виправної колонії № 85 Управління державного Департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області, ідентифікаційний код – 08680187, є працедавцем, який відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» зобов`язаний виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів.

На підставі даних поданого відповідачем звіту форми № 10-ПІ Київським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів зроблено висновок про незабезпечення відповідачем працевлаштування 1 інваліда у 2015 році.

У зв`язку з порушенням відповідачем терміну сплати вказаних адміністративно-господарських санкцій, позивачем на підставі приписів ч. 2 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нараховано пеню у загальному розмірі 254,87 грн. (а.с.7).

Суму адміністративно господарських санкцій та пені відповідачем добровільно не сплачено, у зв`язку з чим Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з даним позовом.

Відповідач із висновками позивача про наявність у підприємства обов`язку сплачувати адміністративно господарські санкції та пеню у зв`язку з порушенням вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не погоджується та зазначає, що у 2015 році вжито всіх заходів щодо працевлаштування інвалідів, оскільки створені робочі місця для працевлаштування інвалідів, Ірпінському міському центру зайнятості подавались звіти форми № 3-ПН про попит на робочу силу, а також проводилось звітування перед позивачем. Копії звітів та листів наявні у матеріалах справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові засади соціальної захищеності інвалідів в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, визначаються Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Право інвалідів на працю, їх працевлаштування реалізується шляхом створення спеціального робочого місця, адаптацією основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

В силу положень статті 17 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” відмова в укладенні трудового договору з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Відповідно до статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

В силу положень статті 181 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” обов’язок здійснювати пошук підходящої роботи для інваліда відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань, покладено на Державну службу зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (стаття 18 Закону).

Як вбачається зі змісту статті 18 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, обов’язок відповідача створити робочі місця і умови для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, не супроводжується обов’язком відповідача здійснювати пошук інвалідів, адже в силу статті 181 цього Закону таких обов’язок покладено на Державну службу зайнятості.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При цьому, згідно зі статтею 20 Закону України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” підприємства (об'єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об'єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Адміністративно-господарські санкції, що застосовуються до працедавців за незайняті інвалідами робочі місця, є заходом впливу до правопорушника у зв’язку з учиненням правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

В силу частини другої статті 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Це означає, що адміністративно-господарські санкції не можуть застосовуватися до працедавця в разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому цей суб’єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України від 21.03.1991 №875-ХІІ “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом України в постанові від 08.06.2010 року по справі № 10/72 за позовом Севастопольського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Відкритого акціонерного товариства “Балаклавське рудоуправління ім. О.М. Горького” про стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Як встановлено судом та підтверджується наявним в матеріалах справи листом Ірпінського міського центру зайнятості від 23.04.2016 № 380/05/01-13 (а.с.44), у 2015 році Підприємство Бучанської виправної колонії № 85 Управління державного Департаменту України з питань виконання покарань в м. Києві та Київській області надавало центу зайнятості інформацію про попит на робочу силу форми 3-ПН.

У зазначеному листі, Ірпінського міського центру зайнятості зазначає, що центр зайнятості не направляв осіб з особливими потребами.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем були виконані вимоги ст. 18 Закону України щодо обов’язку створення робочих місць для інвалідів і не було відмовлено у працевлаштуванні інвалідів.

При цьому, у ході судового розгляду даної справи позивачем не були спростовані твердження відповідача щодо факту створення у 2015 році вакансій для інвалідів.

Суд звертає увагу, що відповідно до Рекомендацій Президії Вищого адміністративного суду України від 14.04.2008 № 07.2-10/2, при розгляді даної категорії справ адміністративним судам потрібно встановлювати такі обставини: створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування; причини не працевлаштування роботодавцями інвалідів. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то адміністративним судам потрібно визнати незаконним застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць і відмовляти у задоволенні позову.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано суду доказів і не доведено у встановленому порядку, що на підприємстві відповідача не були створені робочі місця для інвалідів відповідно до необхідної кількості.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Однак, у даному випадку, позивачем не доведено суду правомірності нарахування відповідачу адміністративно-господарських санкцій та пені.

За таких обставин, суд вважає вимоги позивача не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки докази подані позивачем не підтверджують обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158 - 163, 167 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову – відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.