Справа № 263/10255/17
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Васильченко О.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

.

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року справа №263/10255/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача ОСОБА_2, суддів Гаврищук Т.Г., Ястребової Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2017 року у справі № 263/10255/17 за позовом ОСОБА_3 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області, третя особа - Управління Пенсійного фонду України в Куйбишевському районі м. Донецька про визнання дій неправомірними, зобовязання нарахувати та виплатити заборгованість по пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області щодо не нарахування та невиплати їй пенсії за період з 02.07.2014 року по 30.01.2017 року; зобовязати пенсійний орган нарахувати та виплатити ОСОБА_3 пенсію за віком за період з 02.07.2014 року по 30.01.2017 року; звільнити її від сплати судового збору, як особу, яка через свій майновий стан не має можливості його сплатити.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, а зазначений позов залишено без руху у звязку з несплатою судового збору, з наданням строку для його сплати.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2017 року та направити справу для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначив що суд першої інстанції не прийняв до уваги прикладені до адміністративного позову докази відсутності у позивача доходів, не врахував обставини, викладені в позові, не запропонував позивачу відстрочити сплату судового збору.

Зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, фактично позбавив позивача права на судовий захист та доступу до правосуддя.

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за приписами п. 2 ч. 1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, встановила наступне.

З матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області щодо не нарахування та невиплати їй пенсії за період з 02.07.2014 року по 30.01.2017 року; зобовязати пенсійний орган нарахувати та виплатити ОСОБА_3 пенсію за віком за період з 02.07.2014 року по 30.01.2017 року.

В адміністративному позові позивачем було заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору. Вказане клопотання було обґрунтовано важким матеріальним становищем (позивач тривалий час не отримує пенсію).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про залишення адміністративного позову без руху є помилковим з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 108 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно надсилається особі, що звернулася із позовною заявою.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 106 КАС України у позовній заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається позовна заява; 2) ім'я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо такі є; 3) ім'я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв'язку, адреса електронної пошти, якщо такі відомі; 4) зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п'ятою статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; 5) у разі необхідності - клопотання про звільнення від сплати судового збору; про звільнення від оплати правової допомоги і забезпечення надання правової допомоги, якщо відповідний орган відмовив особі у забезпеченні правової допомоги; про призначення судової експертизи; про витребування доказів; про виклик свідків тощо; 6) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази, а в разі неможливості - зазначає докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин неможливості подання таких доказів.

Із оскаржуваної ухвали вбачається, що підставою для залишення адміністративного позову без руху стало те, що позивачем не було сплачено судовий збір.

Відповідно до ч. 3 ст. 106 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додається також документ про сплату судового збору.

Як зазначалось, в адміністративному позові позивачем було заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору.

На підтвердження зазначених обставин позивачем надано відомості з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків від 07.08.2017 року, з якого вбачається що ОСОБА_3 за період з 01.10.2016 року по 31.03.2017 року доходів не отримувала.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2017 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про звільнення від сплати судового збору відмовлено.

Вказана ухвала обґрунтована тим, що позивачем в обґрунтування клопотання про звільнення від сплати судового збору не надано до суду жодних вагомих доказів скрутного матеріального становища та неспроможності сплатити судовий збір, в той час, як сума судового збору, яку необхідно сплатити, не є надмірно великою.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 88 КАС України визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Отже, з наведеної норми вбачається, що внаслідок незадовільного майнового стану сторони суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат або звільнити від їх оплати, відстрочити чи розстрочити їх сплату.

Як вбачається з позовної заяви, підставою для звернення позивача до суду стало те, що на його думку, відповідач протиправно припинив виплату належної йому пенсії з липня 2014 року.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Колегія суддів застосовує при розгляді справи практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

На підставі п.1 ст.6 Конвенції кожному гарантується право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 справа «Креуз проти Польщі» (CASE OF KREUZ v. POLAN заява №28249/95) Суд зробив висновок, що накладання судових зборів на заявника становило непропорційне обмеження його права доступу до суду, що свідчить про наявність порушення п.1 ст.6 Конвенції.

Суд зазначив, що «право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов'язків", пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за Судом.

Суд мав переконатися в тому, що застосовані обмеження не зменшили для заявника можливості доступу до суду та не ускладнили йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

У п.55 зазначеного рішення Суд підкреслює, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Як зазначив Суд в п.60 сума зборів, призначена у світлі конкретних обставин цієї справи, включаючи спроможність заявника її сплатити та стадію, на якій перебував розгляд справи на той момент, коли обмеження було накладено, є важливими чинниками при визначенні того, скористалася ця особа своїм правом доступу до суду чи ні та чи мала "розгляд судом"; чи обмежив збір, який був зобов'язаний сплатити заявник за порушення судової справи, його "право на суд" всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції.

Колегія суддів зазначає, що судом залишено поза увагою той факт, що в даному випадку спірним у справі є право позивача на належний соціальний захист гарантований Конституцією України, що, на думку колегії суддів, є суттєвим та достатнім доказом для задоволення клопотання про звільнення від сплати судового збору, оскільки тяжке матеріальне становище ускладнює виконання обов'язку щодо його сплати.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, суд першої інстанції при прийнятті спірної ухвали, не надав належної оцінки доказам позивача щодо відсутності коштів для сплати судового збору, чим самим позбавив позивача права на оскарження дій відповідача в частині припинення виплати пенсії.

З огляду на наведене, колегія вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права , у звязку з чим наявні підстави для скасування ухвали про залишення позовної заяви без руху.

На підставі викладеного, керуючись ст. 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 199, ч. 2 ст. 211 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2017 року у справі № 263/10255/17 - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2017 року у справі № 263/10255/17 скасувати, а справу направити для продовження розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Суддя Т.Г. Гаврищук

ОСОБА_4