Справа № 820/2833/17
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2017-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків
25 вересня 2017 р. 13:12 год. справа № 820/2833/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Біленського О.О.

при секретарі судового засідання Король Д.О.

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача Майдан Р.М.,

представника відповідача Константінов А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України, в якому просить суд зобов`язати відповідача розглянути документи для прийняття відповідного рішення по встановленню причинно-наслідкового зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовця - учасника бойових дій.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач звернувся до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України для встановлення причинного зв`язку між захворювання та пораненням, отриманим під час проходження військової служби. Проте, Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України листом від 02.06.2017 № 2654 повідомила позивача, що для встановлення причинного зв`язку поранень позивачу необхідно звернутися за належністю до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо відмови у прийнятті документів для проходження комісії по встановленню причинного зв`язку його захворювань.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, з огляду на положення п. 21.3 Розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 17.11.2008 № 110/15800, протоколу узгоджувальної наради МО України від 18.10.2016, затвердженого заступником Міністра Оборони України - керівником апарату, розпорядження Директора Військово-медичного Департаменту № 249/3/4843 від 02.07.2015, розпорядження начальника ЦВЛК № 6058 від 19.10.2016 року. Відповідач вважає, що причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців повинні визначати штатні військово-лікарські комісії, у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, штатні військово-лікарські комісії цих військових формувань, отже у відповіді від 02.06.2017 № 2654 правомірно повідомлено позивачу про необхідність звернутись за належністю до Центральної військово - лікарської комісії Державної Прикордонної служби України. З огляду на викладене просив суд у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 12.11.1985 по 27.12.1987 р. проходив службу в Радянській Армії приймав участь у виконанні інтернаціонального обов`язку у складі Прикордонних військ КДБ СРСР на території Демократичної Республіки Афганістан, що підтверджується записом у військовому квитку № НОМЕР_1 та довідкою Золочівського районного військового комісаріату від 14.02.2017 року № 105.

Під час розгляду справи позивач зазначив, що військова частина № НОМЕР_2 , в якій він проходив службу, належить до Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР, вказаний факт не заперечувався сторонами у справі.

З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 11 жовтня 2000 року видано посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 .

Також судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 , 01.12.2016 року проведено судово-медичне дослідження (обстеження), за його результатами складено висновок судово-медичної експертизи № 82 п/п, яким встановлено, що позивач має рубці голови, ніг. Рубці давні та могли бути утворені в результаті загоєння вогнепальних осколкових поранень, які за своїми властивостями можуть відповідати часу виникнення, вказаному оглянутим, тобто в період бойових дій на території Демократичної Республіки Афганістан.

На звернення позивача до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України щодо встановлення причинного зв`язку поранень в Афганістані у складі Прикордонних військ КДБ СРСР (в/ч2042), листом від 02.06.2017 року № 2654 повідомлено, що згідно з п.21.3 Розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України № 402 від 14.08.2008, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 17.11.2008 № 110/15800, протоколу узгоджувальної наради МО України від 18.10.2016, затвердженого заступником Міністра Оборони України - керівником апарату, розпорядження Директора Військово-медичного Департаменту № 249/3/4843 від 02.07.2015, розпорядження начальника ЦВЛК № 6058 від 19.10.2016, причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні військово-лікарські комісії, у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, штатні військово-лікарські комісії цих військових формувань. А отже для встановлення причинного зв`язку поранень, ОСОБА_1 запропоновано звернутися за належністю до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України.

Вважаючи протиправною відмову Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України щодо визначення причинного зв`язку між захворюваннями під час проходження строкової служби в Радянській армії, у військовій частині НОМЕР_2 Середньоазіатського прикордонного округу Демократичної Республіки Афганістан, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини 10 статті 2 Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення № 402).

Згідно із пунктом 1.1 глави 1 Розділу І Положення № 402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до пункту 2.1 глави 2 Розділу І Положення № 402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Центральна військово-лікарська комісія є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України (пункт 2.3 глави 2 Розділу І Положення).

У свою чергу, порядок встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на збори, та колишніх військовослужбовців зі службою у Збройних Силах України визначений у главі 2 Розділу 2 Положення № 402.

Згідно з підпунктом 21.1., 21.3. глави 21 Розділу 2 Положення № 402 у разі коли під час медичного огляду військовослужбовців встановлено діагноз, ВЛК встановлює причинний зв`язок захворювання, травми, контузії, каліцтва, поранення.

Причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом.

Як уже зазначалося, ОСОБА_1 з 12.11.1985 по 27.12.1987 р. проходив службу в Радянській Армії та приймав участь у виконанні інтернаціонального обов`язку у складі Прикордонних військ КДБ СРСР на території Демократичної Республіки Афганістан: з 12 листопада 1985 року по 18 грудня 1987 року у військовій частині № НОМЕР_2 Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР на території Демократичної Республіки Афганістан.

Зазначене підтверджується військовим квитком НОМЕР_4 та архівною довідкою Центрального прикордонного архіву ФСБ РФ від 31.09.2003р.

Суд звертає увагу, що оскільки Прикордонні війська КДБ СРСР структурно входили до складу Комітету державної безпеки СРСР (КДБ СРСР, до 1978 року - КДБ при Раді Міністрів СРСР) та відповідно до ст. 4 Закону СРСР "Про всезагальний військовий обов`язок" від 12.10.1967, Прикордонні війська КДБ СРСР вважалися складовою частиною Збройних Сил СРСР в період з 01.09.1939 року по 21.03.1989 року.

Окрім того, суд зазначає, що за пунктом 1 Указу Президії Верховної Ради України від 30.08.1991 № 1464-XII всі дислоковані на території республіки (УРСР) військові частини прикордонних військ СРСР та їх органи управління з озброєнням і матеріально технічною базою переведені у відання України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.01.1992 № 3 "Питання Державного комітету у справах охорони державного кордону України" установлено, що Державний комітет у справах охорони державного кордону України є правонаступником лише колишнього Управління військ Західного прикордонного округу КДБ СРСР.

Відповідно до п.п. 1, 2 постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування на Україні» всі військові формування, дислоковані на території республіки, були підпорядковані Верховній Раді України, а також утворено Міністерство оборони України.

З наведеного вбачається, що законодавчо не встановлено правонаступника Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР - військового формування колишнього СРСР, відповідно відстуні штатні ВЛК цього військового формування.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з нормами Положення про проходження медичного огляду в Державній прикордонній службі України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 06.05.2009 № 333, зареєстрованого Міністерством юстиції України 26.09.2016 за № 1285/29415 Центральна військово-лікарська комісія Державної прикордонної служби України визначає причинний зв`язок захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у колишніх військовослужбовців, які проходили військову службу в органах Держприкордонслужби та військових частинах прикордонних військ СРСР та їх органів управління, дислокованих на території України.

З огляду на те, що позивач проходив службу у військовій частині прикордонних військ СРСР, дислокованої поза межами території України, суд приходить до висновку, що Центральна військово-лікарська комісія Державної прикордонної служби України в даному випадку не має повноважень щодо визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, травм, контузій, каліцтв у колишніх військовослужбовців.

Таким чином, відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України 14.08.2008 року №402 саме Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України зобов`язана розглянути документи для прийняття відповідного рішення по встановленню причинно-наслідкового зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у ОСОБА_1 - учасника бойових дій.

Окремо суд зазначає, що відповідно до розпорядження начальника ЦВЛК №6058 від 19.10.2016 року, при зверненні до військово-лікарських комісій Міністерства оборони України військовослужбовців строкової служби колишніх Прикордонних військ КДБ СРСР для встановлення причинного зв`язку запропоновано скеровувати їх за належністю до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України, однак вказане розпорядження не може застосовуватись до спірних правовідносин з огляду на відсутність правонаступника Середньоазіатського прикордонного округу КДБ СРСР.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади , органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пунктом 8 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 частини 4 статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що повноваження зобов`язати відповідача вчинити певні дії суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.

У Рішенні Конституційного суду України від 01.12.2004 р. по справі № 1-10/2004 розкривається поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Більше того, у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Однак, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту" ухваленої на 114-й сесії Комітету міністрів від 12 травня 2004 р. передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

З урахуванням вищевикладеного та на виконання вимог ст.162 КАС України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача розглянути документи для прийняття відповідного рішення по встановленню причинно-наслідкового зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовця - учасника бойових дій.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За приписами ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 2, 9, 71, 94, 159, 160-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Зобов`язати Центральну військово-лікарську комісію Міністерства оборони України (вул. Госпітальна, буд.16, м. Київ, 01133, ) розглянути документи для прийняття відповідного рішення по встановленню причинно-наслідкового зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у ОСОБА_1 (код НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) - учасника бойових дій.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України (вул. Госпітальна, буд.16, м. Київ, 01133, ) на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок грн.) 00 коп.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 27.09.2017 року.

Суддя Біленський О.О.