Справа № 461/3517/17
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/7096/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гуляка В.В , ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання Дідик Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 461/3517/17 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Львівського міського голови в особі Департаменту містобудування Управління архітектури та урбаністики Львівської міської ради, Державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України, ОСОБА_3, ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Фізична особа-підприємець «ОСОБА_5В.» ОСОБА_5, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові про скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2 19.05.2017 року звернувся в суд з позовом до Львівського міського голови в особі Департаменту містобудування Управління архітектури та урбаністики Львівської міської ради, Державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» Міністерства регіонального розвитку, будівництва та ЖКГ України, ОСОБА_3, ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Фізична особа-підприємець «ОСОБА_5В.» ОСОБА_5, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові та просив скасувати наказ управління архітектури Львівської міської ради від 16.11.2015 року № 214 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки», визнавши не чинними містобудівні умови та обмеження АДРЕСА_1 від 10.11.2015р. №214, як незаконні, зупинивши у такий спосіб дію спірних експертного висновку Державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» Міністерства регіонального розвитку, будівництво та житлово-комунального господарства України, проекту Фізичної особи підприємця «ОСОБА_5В.» та інших повязаних дозвільних документів, прийнятих на основі скасованого незаконного розпорядчого спірного акта включно із декларацією про початок будівельно-монтажних робіт від 30.05.2016 року № ЛВ 49, зупинивши інші, прийняті на їх основі акт, видані на імя ОСОБА_3, ОСОБА_4.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 23.05.2017 року в справі № 461/3517/17 адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог позивач зазначає, що як позивач по справі фактично отримав відмову у захисті його прав, а також і мешканців, як невизначеного кола осіб. Позивач будучи власником приватизованого у встановленому порядку і відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» помешкань у будинку № 73 (надалі: будинок 73) по вул. Городоцькій у Львові, а разом з тим також і у формі спільної власності усіх допоміжних його приміщень (сходові клітки, підвали, горище тощо), які знаходяться у спільному користуванні у більше ніж 18-ти його жильців (сусідів), як таких, що призначені для безпечної експлуатації та обслуговування всієї будівлі, 17.03.2017 року довідався про намір деяких співвласників провести будівельно-монтажні роботи (надалі: БМР).

Як випливає із листа Департаменту містобудування Управління архітектури та урбаністики Львівської міської ради на запит позивача про доступ до публічної інформації від 06.03.2017 року, вказані роботи відповідачем- 3 виконувались на підставі розпорядчого адміністративного акта - наказу від 16.11.2015 року № 214 управління архітектури Львівської міської ради щодо затвердження незаконних містобудівних умов та обмежень.

Вважає, що жодних процесуальних строків позивачем пропущено не було, оскільки з моменту отримання відомостей відповідно до закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме надісланих листом від 14.03.2017 року № 2401-582 «Містобудівних умов та обмежень АДРЕСА_2» не пройшло й трьох місяців.

За таких умов вважає, що наявна поважність причин ніби то пропуску процесуальних строків зі сторони позивача, оскільки предмет оскарження, який став підставою для інших дій відповідачів і третіх осіб до 06.03.2017 року приховувався і від позивача, і від інших співвласників, а його отримання, як підстави для позову, відбулося лише у березні 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Залишаючи адміністративний позов без розгляду, суд першої інстанції вважав, що строки звернення з адміністративним позовом є значно задавненими, що в свою чергу, позбавляє обєктивної можливості фактично оцінити обставини справи та охарактеризувати сформовані між субєктами правовідносини.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач не звернувся до суду із клопотанням про продовження процесуального строку, до позовної заяви, позивачем не надано доказів поважності причин пропуску шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, відтак немає підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Між тим, з наведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів зауважує, що право звернення до суду є невідємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, повязаних з вирішенням спору по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, має право на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Аналіз матеріального та процесуального законодавства, а також судової практики показує, що право на позов це єдине матеріальне і цивільно-процесуальне поняття, яке має матеріальний зміст і процесуальну форму. В процесуальному праві не може бути самостійного права на звернення до суду, відірваного від права на позов в матеріальному розумінні. Матеріальне субєктивне право не може існувати без притаманної йому можливості бути реалізованим у примусовому порядку.

Єдність матеріально-правового змісту права на судовий захист і його процесуальної форми заключається в тому, що право на судовий захист це право на поновлення порушеного права чи встановлення фактів або обставин, які мають значення для реалізації субєктивних прав в певній, встановленій законом процесуальній формі, в певному процесуальному порядку, який забезпечує обєктивність та реальність захисту.

Таким чином, право на судовий захист є єдиним поняттям, яке складається з двох правомочностей: права на звернення до суду і право на задоволення матеріально-правової вимоги зацікавленої особи.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом.

Матеріалами справи встановлено, що позивач копію містобудівних умов та обмежень отримав згідно листа управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради від 14.03.2017 року за № 2401-582.

19.05.2017 року позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом та додав до нього копію матеріалів, з яких вбачається що про оскаржувані рішення йому відомо не було.

Проаналізувавши вищеперераховані обставини колегія суддів приходить до переконання про те, що судом першої інстанції прийнято передчасне рішення про залишення позовної заяви без розгляду.

Перевіривши матеріали адміністративного позову, суд першої інстанції зокрема вважав, що такий слід залишити без розгляду, оскільки позивач не звернувся до суду із клопотанням про продовження процесуального строку.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 101 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.

Проте, поновлення та продовження процесуальних строків не поширюються на строки звернення до адміністративного суду ч. 4 ст. 102 КАС України.

В частині відсутності клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду або заяви про визнання причин такого пропуску поважними колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до ст.107 КАС України суддя після одержання позовної заяви зясовує, чи, зокрема, подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Також згідно ст.106 КАС України наявність таких клопотань не є обовязковою вимогою до позовної заяви.

Звідси, наявність достатніх підстав для визнання поважними причин пропуску установленого строку звернення до суду визначається на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.

Наведені обставини свідчать про передчасний та поспішний висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин.

Судова колегія звертає увагу, що згідно із висновками, викладеними у п.п.23, 25 Рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», суд зобовязаний надавати відповідь на кожен з специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а також давати обґрунтування своїх рішень.

Правило встановлення обмежень доступу до суду у звязку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи (рішення Європейського Суду з прав людини «Іліан проти Туреччини»).

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Оцінюючи дійсні обставини справи, що перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, а також обставини, на які позивач посилається як на поважні, суд першої інстанції повинен надати оцінку та провести обєктивний аналіз всіх наведених у позові доводів та обставин справи, що дозволить дати відповідь на питання про те, чи позивач за встановлених обставин мав дійсну можливість своєчасно реалізувати своє право на звернення до суду.

Згідно п.3 ч.1 ст.199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню, як винесена за неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного залишення позовної заяви без розгляду, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.3 ч.1 ст.199, п.п.1, 4 ч.1 ст.204, п.6 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 211, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 23 травня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 461/3517/17 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_6
судді ОСОБА_7
ОСОБА_1
Повний текст судового рішення

виготовлено 25.09.2017 року.