Справа № 159/1785/17
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/8126/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області на постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними та зобовязання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

16 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області, у якому просив визнати протиправними дії щодо призначення пенсії без врахування розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та зобовязати здійснити перерахунок та виплату у розмірі, не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ч.3 ст.46 Конституції України, починаючи з 04 січня 2017 року, з виплатою компенсації втрати частини доходу у звязку з несвоєчасною виплатою пенсії в повному розмірі без обмеження строком виплати.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії, та перебуває на обліку в Ковельському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області. З 04 січня 2017 року отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та ст. 55 Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", розмір якої є нижчим за мінімальний прожитковий мінімум.

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії у звязку з підвищення прожиткового мінімуму. Зобовязано Ковельське обєднане управління Пенсійного фонду України Волинської області, починаючи з 04.01.2017 провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з врахуванням підвищення прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законодавчо, відповідно до ч.3 ст. 46 Конституції України. В решті позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що чинним законодавством в імперативному порядку встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком повинен відповідати розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Не погоджуючись із постановою суду, відповідач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що постанова прийнята з неповним зясуванням обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зокрема, зазначає про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії позивачу, оскільки розмір його пенсії обчислено відповідно до статей 27-28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в залежності від стажу роботи та заробітку.

В судове засідання сторони не зявились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2, що підтверджується відповідним посвідченням серії А №313233, виданим Волинською облдержадміністрацією 09.04.1996 (а.с.8). Позивач перебуває на обліку Ковельському обєднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області як одержувач пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із зниження пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 04.01.2017 в розмірі 974, 62 грн.

Розмір пенсії позивача обчислено відповідно до статей 27-28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». При цьому пенсійний орган, покликаючись на п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.03.2008 №265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян» зазначає, що у разі, коли щомісячний розмір пенсійних виплат, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, крім осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації та інших доплат, встановлених законодавством, крім пенсій за особливі заслуги перед Україною), не досягає 949 гривень, таким особам надається щомісячна державна адресна допомога у сумі, що не вистачає до зазначеного розміру.

Позивач, вважаючи дії пенсійного органу щодо призначення пенсії у розмірі, нижчому за встановлений законом прожитковий мінімум неправомірними, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

З самого визначення поняття пенсії слідує, що ці виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу.

Відповідно до статті 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Цією статтею визначено, пенсія є одним із видів соціального захисту, право на яке громадянину гарантується.

В розумінні ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Статтею 17 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії встановлено, що до числа основних державних соціальних гарантій включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.

Основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Приписами частини 2 статті 56 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи встановлено, що право на пенсію в повному розмірі мають громадяни, віднесені до категорій 1, 2, 3, 4 за умови стажу роботи не менш як: чоловіки - 20 років, жінки - 15 років, із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожний рік роботи понад встановлений цим пунктом стаж, але не вище 75 процентів заробітку, а громадянам, які відпрацювали за списком № 1, чоловіки - 10 років і більше, жінки - 7 років 6 місяців і більше - не вище 85 процентів заробітку.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, позивач за наявного стажу роботи і з урахуванням віднесення його до категорії 2 має право на пенсію у повному розмірі. Така пенсія є його основним джерелом існування і не може бути меншою за мінімальний розмір пенсії за віком.

Статтею 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2017 рік встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

Відповідно до частини 3 статті 42 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму. Пенсіонерам, які працюють (провадять діяльність, пов'язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування), після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, який встановлений на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.

Провівши системний аналіз зазначених норм права, колегія суддів приходить до висновку, що підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, а перерахунок проводиться з дня встановлення цього мінімуму.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що норми пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 265 від 26.03.2008 суперечать приписам статті 46 Конституції України, статті 17 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії, а отже відповідно до частини 4 статті 9 КАС України не підлягають застосуванню при вирішенні даного публічно-правового спору.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя визначено, що оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Крім того, Конституційний суд України у рішенні від 25.01.2012 №3-рп/2012 вказав, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Суд апеляційної інстанції також зауважує, що згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні Петриченко проти України (Заява №2586/07) від 12 липня 2016 року визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв'язку з тим, що у цій справі національні суди не розглянули доводи заявника з прямим посиланням на статтю 46 Конституції України про те, що розмір його пенсії був нижчим від встановленого у відповідний час прожиткового мінімуму. Аналогічних висновків Європейський суд з прав людини дійшов у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine) та у справі Богатова проти України (Bogatova v. Ukraine) (заява № 5231/04, від 7 жовтня 2010 року).

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що призначення ОСОБА_1 основної пенсії за віком було проведено відповідачем без дотриманням вимог щодо рівня прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, що не відповідає приписам Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вірним способом відновлення порушеного права позивача є зобовязання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з врахуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законодавчо, відповідно до ч.3 ст. 46 Конституції України з урахуванням виплачених сум, починаючи з 04 січня 2017 року дати призначення пенсії за віком.

Відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV), яка регламентує виплату пенсій за минулий час, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв'язку з порушенням їх виплати» та постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», яка прийнята з метою реалізації згаданого Закону.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушення термінів їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Таким чином, дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 Закону №1058-ІV, ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушення термінів їх виплати» та Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією, у даному випадку органом пенсійного фонду, добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, а відповідно до ч.1 ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Оскільки спірний розмір пенсії за минулий час не є тим доходом, що не був отриманий з вини Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області, позивач не набув права на компенсацію втрати частини доходів у звязку з несвоєчасним отриманням щомісячних пенсійних виплат, донарахованих і виплачених на підставі рішення суду.

З огляду на положення ст.ст.21, 105, 162 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у другому абзаці резолютивної частини постанови суду першої інстанції має місце допущення описки в частині «визнати протиправними дій Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо відмови позивачу у перерахунку пенсії у звязку з підвищенням прожиткового мінімуму» замість вірного «визнати протиправними дії Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо призначення пенсії позивачу у розмірі, нижчому за прожитковий мінімум, встановлений законом», що підлягає виправленню відповідно до вимог ст. 169 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області залишити без задоволення, а постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2017 року у справі № 159/1785/17 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4

Ухвала складена в повному обсязі 26.09.2017.