Справа № 815/2092/17
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2017-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2092/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Марина П.П.,

суддів Потоцької Н.В., Аракелян М.М.,

секретаря судового засідання Сидоренко Ю.С.

за участю сторін:

від позивача ОСОБА_1 (за довіреністю);

від відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю);

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування Рішення №660-16 від 28.12.2016 року та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні ОСОБА_3 ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №660-16 від 28.12.2016 року та зобовязання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування вимог представник позивача зазначив, що відповідач не прийняв до уваги реальні побоювання ОСОБА_3 ОСОБА_4 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності до ОСОБА_5, оскільки у випадку його повернення, життю позивача на свободі буде загрожувати небезпека, що суперечить вимогам ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, де вказано, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Таким чином рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки позивач зробив реальну спробу обгрутнтувати свою заяву, повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні та він заслуговує на довіру, оскільки щодо нього не виявлено компрометуючої інформації. Як зазначив позивач, відповідачем не проведено справедливої та ефективної процедури щодо прийняття рішення стосовно нього та протиправно прийнято рішення про відмову у визнанні особи біженцем або особою, яка потребує додактвого захисту, отже рішення №660-16 від 28.12.2016 року має бути визнано протиправним та скасовано, та позивач просить суд зобовязати відповідача прийняти рішення з урахуванням всіх наданих законодавством гарантій для таких осіб.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд задовольнити його у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та усних поясненнях.

Представник ДМС України надала до суду заперечення (а.с.78-86 т.1), відповідно до яких пояснила, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Позивач виїхав з країни громадянського походження 23.04.2013 року до Лівану, де пробув три дні, проте за захистом не звертався. До України позивач потрапив 26.04.2013 року, проте звернувся за захистом 31.05.2013 року, тобто через місяць після потрапляння на територію України та через два роки після початку війни в ОСОБА_5. Крім цього, відповідач вказує на те, що мати, брат та дві сестри позивача проживають на Батьківщині у м. Дамаск, два інших брати перебувають у Кувейті, один з братів мешкає в Єгипті та ще один має посвідку на постійне проживання в Україні. Окрім цього, відповідач посилається на дані ЗМІ, що країни-сусіди ОСОБА_5 без перешкод приймають сирійських біженців. Також позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_6 і має інші законні підстави для легалізації свого проживання в Україні. З огляду на викладене, відповідач вважає, що спроба легалізації перебування позивача на території України шляхом подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, є зловживанням процедурою. Таким чином, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служи встановлено, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сімї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. При цьому, відповідач зазначає, що у рамках даного адміністративного спору не порушується питання про примусове видворення позивача за межі України, а оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено у наданні притулку в Україні, однак така відмова не позбавляє позивача можливості залишитись на території України, якщо він має інші для цього законні підстави. Також представник відповідача зазначила, що відповідачем досліджено інформацію про країну походження, ситуація в Сирійській арабській республіці є загальновідомим фактом, але військові дії заполонили не всі міста ОСОБА_5, залишились і ті, які живуть та функціонують у звичайному режимі, позивач може скористатись альтернативою внутрішнього переміщення, його мати, дві сестри та брат залишились проживати у м. Дамаск, а наявними даними ЗМІ підтверджується, що країни-сусіди ОСОБА_5 без перешкод приймають сирійських біженців. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що рішення відповідача від 28.12.2017 року № 660-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила суд відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

ОСОБА_3 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_5, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова арабська, розуміє російську мову, за сімейним станом - одружений на громадянці України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про шлюб серія І-ЖД № 188668). Позивач має неповну середню освіту, протягом 1993 - 1999 років навчався в школі Зубер у м. Дамаск. В період з 1993 по 2013 роки позивач працював поваром у закладі швидкого харчування в м.Дамаск. Позивач є військовозобовязаним, проходив військову службу в ОСОБА_5 з 2006 по 2008 рік. ОСОБА_3 ОСОБА_7 не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних чи військових організацій на Батьківщині. В Україні позивач офіційно не працевлаштовувався, неофіційно працював реалізатором шаурми (м. Одеса), зараз не працює (а.с.95-96 т.1) допомагає брату ОСОБА_8, який працює кухарем в м. Одесі.

На території ОСОБА_5 в м. Дамаск залишились проживати родичі позивача: матір Субхія ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_4, сестра - Азгар ІНФОРМАЦІЯ_5, сестра Моміна ІНФОРМАЦІЯ_6 та брат ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_7

Інші родичі позивача, зокрема: брати ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_9 проживають в Кувейті, брат ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_10 проживає в Єгипті, брат ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_11 проживає в м. Одесі в Україні на підставі посвідки на постійне проживання в Україні.

23.04.2013 року позивач залишив територію ОСОБА_5 (м.Дамаск) рейсовим автобусом до Лівану (м. Бейрут). До України позивач потрапив авіарейсом м. Бейрут (Ліван) м. Шаржа (ОАЕ) м. Одеса (Україна).

31 травня 2013 року ОСОБА_3 ОСОБА_7 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області з заявою № 182 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

16 вересня 2013 року наказом № 92 першого заступника начальника Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_3 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_12, особова справа № 2013OD0188.

19 січня 2015 року за результатами розгляду особової справи № 2013OD0188 ОСОБА_3 ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_12, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту склало висновок про доцільність відмови громадянину ОСОБА_5 ОСОБА_7 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25 березня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №220-15 ОСОБА_3 ОСОБА_7 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні.

Не погоджуючись з наведеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із відповідним позовом, за результатами розгляду якого постановою одеського окружного адміністративного суду від 22.09.2015 року по справ №815/2936/15, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2015 року, адміністративний позов ОСОБА_3 ОСОБА_7 задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.03.2015 року № 220-15 про відмову ОСОБА_3 ОСОБА_7 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути питання про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_7 біженцем особою, яка потребує додаткового захисту, в іншій частині позову відмовлено.

22.01.2016 року рішенням ДМС України №7-16 зобовязано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 25.03.2015 року №220-15 (а.с.155 т.1).

Наказом т.в.о. першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області №24 від 05.02.2016 року визначено повторно розглянути вказану заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та 04.03.2016 року наказом начальника Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ч.1 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято рішення про продовження строку повторного розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_7 (а.с.154, 148 т.1).

За результатами додаткового розгляду та аналізу матеріалів особової справи заявника № 2013OD0188, Управління дійшло до висновку про доцільність відмови громадянину ОСОБА_5 ОСОБА_7 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 5 п. 1 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (а.с.95-115 т.1).

Рішенням Державної міграційної служби України № 660-16 від 28 грудня 2016 року з посиланням на ст. 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 94 т.1).

03 квітня 2017 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 62 від 10.03.2017 року (а.с. 93 т.1).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом про його скасування та зобовязання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України № 405/2011 від 06.04.2011 року (далі Положення), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні Управління (Управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Надаючи оцінку рішення ДМС України про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та Висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 15.12.2016 року № 2013OD0188, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення відповідача, суд вважає правомірним Висновок по справі щодо відсутності обєктивних підстав вважати позивача особою, що покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Оцінюючи обставини вїзду позивача до України, відповідач надав перевагу фактам його офіційного перетину кордону, перебування в Україні без відповідного звернення за захистом напротязі одного місяця, відсутності доказів переслідувань позивача у ОСОБА_5. При цьому, відповідачем досліджено ситуацію по країні походження позивача Арабській Сирійській Республіці та достовірно встановлено нестабільну ситуацію в країні, однак суд вважає висновок, який покладений в основу оскаржуваного рішення, здійсненим з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення з оглду на наступне.

Так, відповідач, який є субєктом владних повноважень, довів суду відсутність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому суд виходить із такого.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до розяснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Відповідно до змісту протоколу співбесіди від 30.11.2016 родичі позивача мати та дві сестри проживають у ОСОБА_5 в м. Дамаску; на питання, чи відома інформація, що позивача розшукують в ОСОБА_5, позивач відповів ні, на питання що змусило його звернутись до міграційної служби відповів, що хоче легалізуватись, водночас, про факти переслідування або наявності погроз не повідомив; на питання чи погрожує зараз щось його близьким родичам, які залишились в ОСОБА_5, позивач відповів «ні», на питання чи планує позивач оформити посвідку на проживання в Україні, відповів ні, оскільки необхідно багато документів зібрати, через це віддати багато грошей (а.с.139-147 т.1).

Отже, виходячи з наведеного, основною метою звернення позивача із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, є легалізація його перебування на території України, оскільки підставою повторного звернення із заявою-анкетою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту від 30.11.2016 року є, як зазначив позивач, загроза небезпеки його життю в країні походження через війну.

Водночас, дослідивши матеріали особової справи громадянина ОСОБА_5 ОСОБА_4 стосовно оцінки його тверджень в контексті ситуації в країні його громадянської належності, інформації у відкритих Інтернет-джерелах, суд дійшов висновку про відсутність об'єктивних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; причини ж, які позивач зазначав для отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Заявник не повідомив про участь у політичній чи релігійній діяльності, особисту приналежність до тієї чи іншої організації чи будь-яких політичних партій. Іноземець не приймав участі у демонстраціях проти влади.

Відповідно до Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців, процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

При цьому, згідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Таким чином, зважаючи на те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не підтверджені жодними (достовірними) доводами, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування реальної (розумної) можливості того, що йому (позивачу) буде завдано шкоду або страждання у разі повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_4 не було наведено відомостей про утиски його у країні походження та документальних доказів, які б підтверджували, що у нього склались умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» чи доказів, що підтверджують переслідування саме його, а тому рішення Державної міграційної служби України № 660-16 від 28.0122016 року є правомірним.

Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. ОСОБА_11 під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, ОСОБА_13 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Також, суд звертає увагу на те, що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи.

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами неможливості повернення позивача в країну громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності у позивача підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань його в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим він фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в ОСОБА_5. Надана ним інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_5 особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності, а також підстав для виїзду з ОСОБА_5 дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Європейський суд з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби. Отже, ситуації в ОСОБА_5 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення. Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що зазначені позивачем факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в ОСОБА_5, як конвенційний біженець. Позивач не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження, чи дискримінації.

Тому, колегія суддів вважає правомірним оскаржуване рішення міграційного органу, так як воно прийнято з дослідженням інформації по країні походження позивача.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що надані пояснення та аргументи висвітлені позивачем не вказують про наявність обставин, які вказують на реальність побоювань стати жертвою переслідування за релігійними ознаками безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, в розумінні статті 70 КАС України.

Отже, позивач під час звернення до міграційної служби не надав жодного доказу на підтвердження переслідування щодо нього з боку ісламських організацій. Також, позивач вказав, що спочатку мав на меті отримати посвідку на тимчасове проживання, проте, дізнавшись, що відповідна процедура потребує багато часу, вирішив звернутись до територіального підрозділу ДМС України, що також свідчить про отримання міжнародного захисту не основною причиною виїзду з країни громадського походження.

Таким чином, проаналізувавши законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши наведені матеріали справи, колегія вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем було дотримано положення статті 19 Конституції України, а також положення Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи позивача не спростовують встановлені обставини, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, що певною мірою відображають принципи адміністративної процедури і повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Враховуючи, що рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з повним та обєктивним аналізом ситуації звернення позивача за міжнародним захистом, рішення не підлягає скасуванню, а тому у задоволенні вимог слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування Рішення №660-16 від 28.12.2016 року та зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано колегією суддів 25 вересня 2017 року.

Головуючий суддя /підпис/ ОСОБА_14

Суддя Н.В.Потоцька

Суддя М.М.Аракелян