Справа № 334/4619/17(2-а/334/449/17)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року справа № 334/4619/17(2-а/334/449/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Іванова С.М. Головко О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2017 року у справі №334/4619/17(2-а/334/449/17) за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17 липня 2017 року звернувся до суду з позовом до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, згідно з яким просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в перерахунку пенсії позивачу з урахуванням положень ч. 1 ст. 29 Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов'язати відповідача перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком у розмірі, обчисленому із застосуванням підвищення передбаченого ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію у розмірі 7,5%, починаючи з 07.10.2016 року, з дати призначення пенсії за віком;

- стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору у сумі 640,00 грн. і витрати на правову допомогу у сумі 1500,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, та досяг пенсійного віку встановленого Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», тобто 60 років - 16.06.2015 року, однак пенсію за віком у відповідності до цього Закону йому призначено з 07.06.2016 року. Враховуючи те, що позивачу було призначено пенсію за віком на 15 місяців пізніше, він вважає, що набув права на застосуванням підвищення передбаченого ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2017 року позов задоволено повністю.

Постанова суду мотивована тим, що після досягнення пенсійного віку позивач продовжував працювати, із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» звернувся 07.10.2016 року і з цього часу він отримує пенсію за віком, а отже позивач, як особа, якій вперше призначена пенсія за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», набув право на підвищення розміру пенсії за віком відповідно до положень ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідач, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарги фактично обґрунтована тим, що позивачу з 21.04.2004 року було призначено пенсію, а отже підстав для перерахунку його пенсії із застосуванням підвищення, передбаченого ч. 1 ст. 29 Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію не має. Крім того, судом першої інстанції не встановлено наявність у позивач страхового стажу після досягнення пенсійного віку.

Згідно з запереченнями на апеляційну скаргу, позивач зазначаючи про законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з 21.04.2004 року по 31.10.2016 року отримував пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ».

07.10.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2017 року у справі № 334/7763/16-а зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя перерахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком у розмірі, обчисленому із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії (2013, 2014, 2015) та виплатити недоплачений її розмір, з урахуванням різниці, що була виплачена раніше, починаючи з 07.10.2016 року (а.с.10-12).

21 червня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії за віком з урахуванням положень ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію, починаючи з 07.10.2016 року, з дати призначення пенсії за віком (а.с.8).

Листом №167/Т-9 від 03.07.2017 року відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для підвищення пенсії, передбаченого ст. 29 Закону, оскільки до призначення пенсії за віком позивач отримував пенсію за вислугу років (а.с.9).

Правомірність дій відповідача щодо відмови позивачу у перерахунку пенсії з урахуванням положень ч. 1 ст. 29 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особі, яка набула право на пенсію за віком відповідно до цього Закону, але після досягнення пенсійного віку, передбаченого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону, виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього віку, пенсія за віком призначається з урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням розміру пенсії за віком, обчисленого відповідно до ст.7 цього Закону, на такий відсоток: на 0,5% - за кожний повний місяць страхового стажу після досягнення пенсійного віку у разі відстрочення виходу на пенсію на строк до 60 місяців.

У відповідності до положень ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для позивача передбачено загальний пенсійний вік - 60 років.

Враховуючи те, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, право на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» він набув з 17.06.2015 року.

З положень статті ст.29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вбачається, що пенсії з підвищенням її розміру виплачується особі, яка набула право на пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», однак продовжувала працювати.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не містить застереження з приводу того, що особа має право на встановлення підвищення розміру пенсії за більш пізній вихід на пенсію лише у випадку, якщо пенсія призначена цій особі вперше.

Враховуючи те, що пенсію у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивачу призначено вперше з 07.10.2016 року, суд апеляційної інстанції вважає помилковими твердження відповідача про те, що позивач скористався своїм правом на призначення пенсії у зв'язку з призначенням йому з 21.04.2004 року пенсії за вислугу років, призначену у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ».

Призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» не є призначенням пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач набув права на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 17.06.2015 року, однак пенсію на підставі цього Закону йому призначено з 07.10.2016 року, тобто з більш пізнього віку, що дає права на застосування положень ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Між тим, для застосування положень ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» окрім вимоги щодо виходу на пенсію з більш пізнього віку є вимога щодо наявності страхового стажу за цей період.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо набуття позивачем страхового стажу у період з 17.06.2015 року по 07.10.2016 року.

Як вбачається з заяви поданої позивачем до відповідача щодо застосування положень ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», позивачем до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя відомості щодо набуття позивачем страхового стажу у період з 17.06.2015 року по 07.10.2016 року не надавалися.

Відповідно до положень частини 2 статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підвищення розміру пенсії за неповний місяць страхового стажу не здійснюється.

В свою чергу положеннями статті 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що на кожну застраховану особу відкривається персональна облікова картка, в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки та офіційно повідомили про це відповідний орган доходів і зборів і мають відмітку в паспорті). Персональна облікова картка застрахованої особи повинна містити, зокрема відомості про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та розмір сплачених страхових внесків.

Тобто, питання щодо обчислення страхового стажу особи належить до виключної компетенції органів Пенсійного фонду України, а суд, в межах своїх повноважень, вправі перевірити правильність обчислення Пенсійним органом такого стажу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач при розгляді заяви позивача від 21 червня 2017 року страховий стаж позивача за більш пізній вихід на пенсію не розраховував.

Враховуючи те, що відповідач протиправно відмовив позивачу у перерахунку пенсії за віком з урахуванням положень ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за більш пізній вихід на пенсію з підстав призначення позивачу у 21.04.2004 року пенсії за вислугу років не перевіривши при цьому наявність страхового стажу позивача за більш пізній вихід на пенсію, що належить до виключної компетенції пенсійного органу, а суд не має повноважень для перебирання на себе компетенції відповідача з розгляду цього питання, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що захист прав позивача можливий шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 21 червня 2017 року та прийняти рішення у відповідності до чинного законодавства, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України судові витрати у вигляді судового збору розмірі 640 грн., що підтверджуються наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с. 1) підлягають стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з відповідача 1500 грн. витрат на правову допомогу, у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Пунктом 1 ч. 3 ст. 87 КАС України встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, віднесено витрати на правову допомогу.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI від 20 грудня 2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження факту надання вказаних видів правової допомоги, обсягу наданих послуг, часу участі особи, яка надавала правову допомогу, у цих заходах, перебування у судовому засіданні та розміру відшкодування повинні бути надані суду відповідні докази.

Однак таких доказів надано суду не було.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції приймає до уваги й те, що згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З доданого до матеріалів справи договору про надання юридичних послуг №402 від 02.11.2016 року, вбачається, що договір вважається виконаним з моменту підписання акта виконаних робіт (а.с.13).

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких актів виконаних робіт за договором про надання юридичних послуг №402 від 02.11.2016 року.

В наданих суду квитанціях відсутня інформація, яка свідчить про те, по якій справі надавалася юридичні послуги позивачу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів зробила висновок про відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції зробив висновок щодо необхідності часткового задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нової постанови, якою позов слід задовольнити частково.

Керуючись: пунктом 3 частини 1 статті 198, статтями 202, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя - задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2017 року у справі №334/4619/17(2-а/334/449/17) - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови в перерахунку пенсії позивачу з урахуванням положень ч. 1 ст. 29 Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21 червня 2017 року та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків суду.

У задоволені позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору суму у розмірі 640,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: О.В. Головко