Справа № 804/2130/17
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"26" вересня 2017 р. справа № 804/2130/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Юрко І.В., суддів: Гімона М.М., Чумака С. Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі № 804/2130/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Спецтехніка» до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 28.03.2017 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати противоправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 12.10.2016 року № .

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 12.10.2016 року № .

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач до апеляційного суду подав заперечення на апеляційну скаргу, якою просив вимоги скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, та явка яких у відповідності до статті 120 Кодексу адміністративного судочинства України не визнавалась судом обов'язковою, не перешкоджає судовому розгляду справи.

За нормами пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, так як не прибула жодна з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до частини першої статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Союз-Спецтехніка» є юридичною особою (), перебуває на обліку в органах податкової служби з 03.04.2008 року №4451, є платником податку ПДВ з 13.06.2008 року. Основним видом діяльності товариства визначено виробництво машин та устаткування для сільського та лісового господарства (а.с.225-226, 227-238 т.1)

Відповідач - Дніпропетровська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, є суб'єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.

В період з 15.09.2016 року по 21.09.2016 року податковим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Союз-Спецтехніка» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будпром-Інвест» за період з 01.07.2016 року по 31.07.2016 року, за результатами якої 28.09.2016 року складено акт перевірки №186/84-17-140/35728656 (а.с.28-42 т.1).

Згідно висновків акту перевірки контролюючим органом встановлено порушення позивачем пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за липень 2016 року на загальну суму 410203 грн..

Такий висновок податковим органом здійснено у зв'язку із встановленням нереальності господарської операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будпром-Інвест» у липні 2016 року.

На підставі вказаного акту перевірки Дніпропетровською ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області 12.10.2016 року прийняте податкове повідомлення-рішення № (а.с.54).

Не погодившись з вказаним рішенням податкового органу, позивач оскаржив його до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що досліджені в процесі розгляду справи первинні документи розкривають зміст господарської операції, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та спрямованість його дій на отримання реального результату в процесі господарської діяльності з контрагентом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'ємів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту, як зазначено в п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України, виникає в тому числі у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно п.198.3 ст.198 ПУ України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

Приписами п.198.6 ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Приписами статті 9 вказаного Закону України визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до пункту 2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 21.12.2010 року №969, податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість

Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Пунктом 201.6 ст. 201 ПК України встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Отже, податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.

З наведеного вище можно зробити висновок, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

У перевіряємому періоді позивач мав взаємовідносини з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будпром-Інвест» ().

Так, 29.06.2016 року між позивачем та ТОВ «Будпром-Інвест» укладено договір поставки №179, відповідно до умов якого, постачальник зобов'язався поставити товар визначений у специфікаціях, а покупець прийняти і оплатити товар (а.с.87-89 т.1).

Додатковою угодою №1 від 01.07.2016 року до вказаного вище договору, внесено зміни до пункту 4.2 договору щодо якості поставляємої продукції (а.с.90 т.1).

Контрагент позивача - ТОВ «Будпром-Інвест» зареєстрований як платник податків, в тому числі ПДВ (а.с.239-250 т.1).

На підтвердження реальності господарсих операцій позивачем під час перевірки та до матеріалів справи надані документи:

- специфікації від 04.07.2016 року №1, №2, №3, №4, №5 та № 6 (а.с.91-96 т.1);

- видаткові накладні від 29.07.2016 року №483, №484, №485, №486, №487, №488 (а.с.97-102 т.1);

- податкові накладні від 29.07.2016 року №487, №486, №485, №484, №483, №488 (а.с.103-114 т.1);

- квитанції про реєстрацію податкових накладних (а.с.115, 116 т.1);

- товарно-транспортні накладні від 29.07.2016 року (а.с.117-128 т.1);

- сертифікати якості (а.с.129-139 т.1);

- прибуткові накладні від 29.07.2016 року №1761, №1762, №1763, №1772, №1765, від 28.07.2016 року №1906 (а.с.142-147 т.1).

Оплата за поставлений товар проводилась у безготівковому вигляді, що підтверджується платіжними дорученнями:

- від 11.08.2016 року №5792, від 12.08.2016 року №5818, №5817, №5820, від 16.08.2016 року №5908, від 18.08.2016 року №6002, від 29.08.2016 року №6194, від 30.08.2016 року №6238, від 13.09.2016 року №6459, від 15.09.2016 року №6516, №6515, від 16.09.2016 року №6555, від 25.10.2016 року №7128, від 27.10.2016 року №7218, від 01.11.2016 року №7281, №7280, від 23.11.2016 року №7588, № 7587 (а.с.148-166 т.1);

- реєстр платежів по контагенту (а.с.173-174 т.1)

Отримані позивачем під час вказаної вище господарської операції послуги ТМЦ використані ним в подальшому в своїй господарський діяльності, що апелянтом не заперечується та не спростовується.

На підтвердження використання у господарській діяльності придбаних у контрагента ТМЦ позивачем надані:

- накладні-вимоги від 01.08.2016 року №5890, №5893, № 5892, №5895, №5896, від 02.08.2016 року №5897, від 17.08.2016 року №5901, №5902, №5899, від 18.08.2016 року №5903, №5905, від 30.08.2016 року №6151, 01.09.2016 року №5890, №5893, №5892, №5895, №5896, №5897,(а.с.167-171 т.1, а.с.28-34 т.2);

- бухгалтерська довідка про оприбуткування ТМЦ від 29.07.2016 року (а.с.35, 36 т.2).

Крім того, позивачем під час перевірки та до матеріалів справи надані:

- штатний розпис по підприємству на липень 2016 року, згідно якого кількість штатних одиниць складає 109 (а.с. 139-141 т.1);

- договір від 20.09.2015 року суборенди нежитлового приміщення - цеху металевих конструкцій, загальною площею 4569,5 кв.м, укладений на 2 роки, з актами приймання-передачі приміщення, протоколами узгодження ціни (а.с.175-182 т.1);

- договір від 01.12.2015 року суборенди нежитлового приміщення - приміщень складу №10, загальною площею 727,0 кв.м, укладений на 2 роки, з актами приймання-передачі приміщення, протоколами узгодження ціни (а.с.183-189 т.1);

- договір на перевезення вантажів №187 від 29.06.2016 року з протоколом узгодження ціни послуг, заявкою, актом надання послуг (а.с.190-196 т.1);

- договір оренди обладнання та устаткування від 01.07.2015 року, з переліком обладнання, актом приймання-передачі обладнання (а.с.10-21 т.2).

- платіжні доручення (а.с.26-27 т.2)

З вищевказаного вбачається, що на підтвердження реальності здійснення господарських операцій позивачем надані перелічені вище документи, які підтверджують фактичне постачання ТМЦ та послуг підприємству (оренди, поставки) та їх оплату, та які свідчать про товарний та оплатний характер господарських відносин підприємства з контрагентами.

Апелянтом не заперечується та не спростовується той факт, що зазначені вище податкові накладні та видаткові накладні зареєстровані у встановленому законом порядку в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних.

Вся зазначена вище первинна документація містить усі необхідні реквізити, передбачені п.п.1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у тому числі зазначено найменування продукції, об'єми постачання, виконавці, печатки, суми коштів, що сплачені на виконання угод та т.і..

В акті перевірки не зазначено про випадки ненадання підприємством під час перевірки на запити податкового органу первинних документів, як і не зазначено про витребування податковим органом у позивача під час перевірки будь-яких документів.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (ухвала ВАСУ від 20.01.2015 року № К/800/15312/13).

Таким чином, вказані первинні документи бухгалтерського та податкового обліку підтверджують реальність та здійснення господарських опреацій між позивачем та його контрагентом у перевіряємий період. Весь обсяг документів, наданих позивачем, є достатнім і свідчить про реальне настання правових наслідків, що обумовлені спірними угодами.

Відповідачем не спростовано того факту, що всі податкові накладні були зареєстровані в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних, а також того факту, що вказаний вище контрагент позивача є платником податку на додану вартість та сплачує його, з Єдиного державного реєстру підприємств не виключений, податкову адресу не змінював.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем правомірно сформовано у спірному періоді валові витрати під час здійснення фінансово-господарських операцій, а також, позивач мав право віднести до складу податкового кредиту суму ПДВ, сплачену у складі вартості товарів (робіт, послуг) по даних взаємовідносинах.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання податкового органу на порушення податкового контрагентом позивача та зазначає, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку.

Правова позиція Верховного Суду України у розглядуваній категорії спорів, відображена, зокрема, в постанові від 31.01.2011 року № 14/11 у справі за позовом закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської ОДПІ в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення. Так, за тотожних обставин та на підставі вказаних норм закону Верховний Суд України дійшов висновку про те, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту.

Таким чином, зобов'язання контрагентів позивача не спричиняють цивільно-правових чи податкових наслідків для позивача, так само позивач не може нести відповідальність за будь-які порушення законодавства вчинені його контрагентами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дніпропетровською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Дніпропетровській області не доведено правомірність податкового повідомлення-рішення від 12.10.2016 року № .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.

Згідно частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Дніпропетровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі № 804/2130/17 залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі № 804/2130/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції, постановлена в порядку письмового провадження, набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя: І.В. Юрко

Суддя: М.М.Гімон

Суддя: С.Ю. Чумак