Справа № 236/2381/17
Суддя: Шаньшина М. В.
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 236/2381/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.09.2017 року

Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Шаньшиної М.В.,

при секретарі Безорчук А.О.,

розглянувши розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Лиман адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1, в інтересах якої діє представник ОСОБА_2, до Управління Пенсійного фонду України в м. Красний Лиман Донецької області про визнання бездіяльності та рішення протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

18.08.2017 року позивач, ОСОБА_1, в інтересах якої діє представник ОСОБА_2, звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Красний Лиман Донецької області, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті, починаючи з жовтня 2016 року пенсії позивачу;

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про припинення виплати пенсії позивачу;

- зобовязати відповідача поновити виплату пенсії позивачу негайно після проголошення судового рішення, нарахувати пенсію та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з жовтня 2016 року включно, а також утриматись від подальшого припинення виплати пенсії.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є пенсіонером за віком і з березня 2015 року перебуває на обліку УПФУ в м. Красний Лиман Донецької області. До жовтня 2016 року вона отримувала пенсію на пенсійний рахунок, а у жовтні 2016 року виплати їй припинили. Про причину припинення виплат позивачу на теперішній час достеменно не відомо, проте зі спілкування з працівниками відповідача, а також з повідомлень, які містяться на офіційному сайті Пенсійного фонду України, позивач зясувала, що це могло статися на підставі рішення комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Вважає такі дії відповідача неправомірними.

В судове засідання позивач та її представник не зявилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, справу просили розглянути за своєї відсутності, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та її представника.

Представник відповідача у судове засідання 26.09.2017 року не зявився, суду надано письмові заперечення на позовну заяву, відповідно до яких зазначено, що позивач перебуває на обліку в УПФУ в м. Красний Лиман Донецької області. Пенсія їй виплачена до 30.09.2016 року. З жовтня 2016 року виплата пенсії їй була призупинена на підставі Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Постанови КМУ № 595 від 07.11.2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам, організаціям Донецької та Луганської областей», Постанови КМУ № 509 від 01.10.2014 року «Про тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ», Постанови КМУ № 365 від 08.06.2016 року «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Постанови КМУ № 136 від 18.02.2016 року «Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування». Вважає, що для подальшого поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно звернутися до відповідача особисто, надавши заяву, паспорт та його копію, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера та її копію, довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та її копію, пенсійне посвідчення та його копію, заяву про перерахування сум пенсії на поточний рахунок АТ «Ощадбанк». У звязку з викладеним просять відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України не здійснювалося.

Суд, вивчивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України (а.с.5), перебувала на обліку в УПФУ в м. Дебальцеве Донецької області та отримувала пенсію за віком (а.с.6).

Відповідно до довідки від 23.11.2015 року № НОМЕР_1, ОСОБА_1 взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції та перебуває за адресою: Донецька область, Краснолиманський район, с. Щурове, вул. Карла Маркса, 38 (а.с.7).

У звязку з цим, відповідно до заяви позивача, її було взято на облік в УПФУ в м. Красний Лиман Донецької області, де з 01.04.2015 року по 30.09.2017 року позивач отримувала пенсію (а.с. 23)

Як вбачається з відповіді Управління соціального захисту населення Лиманської міської ради від 19.09.2017 року на запит суду, вищевказана довідка від 23.11.2015 року № НОМЕР_1 скасована 21.09.2016 року.(а.с.38-39)

Відповідно до розпорядження начальника УПФУ в м. Красний Лиман від 02.10.2016 року з 01 жовтня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії до зясування.(а.с. 24)

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року № 1706-VII(далі - Закон № 1706-VII).

Згідно зі статтею 7 Закону № 1706-VII, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058, за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем прийнято рішення про припинення виплати пенсії позивачеві з жовтня 2016 року.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003року№ 1058-VI.

Згідно з ч. 1ст. 49 Закону № 1058,виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Враховуючи наведені норми, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог ч. 1ст. 49 Закону №1058, оскільки з жовтня 2016 року позивачеві припинено виплату пенсії за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Ані вказаний Закон, ані будь-який інший закон не встановлює таку підставу для припинення виплати пенсії, як скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи, зміна місця проживання тощо.

Постанова КМУ № 595 від 07.11.2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам, організаціям Донецької та Луганської областей», Постанова КМУ № 509 від 01.10.2014 року «Про тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ», Постанова КМУ № 365 від 08.06.2016 року «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», Постанова КМУ № 136 від 18.02.2016 року «Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування», на які посилається відповідач, не є законом, а тому цей підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Суд зазначає, що право виносити закони, вносити до них зміни належить виключно ОСОБА_3 України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі: ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй.

Верховна ОСОБА_3 України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти ОСОБА_5 Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян ОСОБА_5 Міністрів України Верховною ОСОБА_3 України не надано.

Припинення виплати пенсії на підставі положень постанов ОСОБА_5 Міністрів України не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину ОСОБА_4 України.

Відповідно до положень статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Оцінюючи спірні правовідносини суд застосовує положення ОСОБА_4 України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я,честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті1,3 ОСОБА_4 України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 ОСОБА_4 України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. ОСОБА_4 право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю,виконанням трудових обов'язків і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 24 ОСОБА_4 України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні її пенсії, яка призначена у зв'язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду тощо.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в діях відповідача містяться ознаки дискримінації відносно позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно діючого законодавства.

Таким чином, виходячи з наведеного, суд зазначає, що відповідачем прийнято неправомірне рішення про припинення виплати пенсії позивачу, а також неправомірними є дії відповідача щодо припинення виплати пенсії.

Відповідно до частини другої статті 19 ОСОБА_4 України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у період до перетворення Пенсійного фонду України в неприбуткову самоврядну організацію (стаття 58 зазначеного Закону) він функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону та Положення про Пенсійний фонд України, яке затверджує Президент України.

Прийняття рішення начальником управління в межах спірних відносин є способом реалізації владних повноважень в розумінні вищенаведених конституційних принципів.

В межах спірних правовідносин негативні правові наслідки для позивача створює саме рішення відповідача про припинення виплати пенсії позивачу, а також дії щодо припинення виплати пенсії, а не бездіяльність відповідача, як зазначено в позові.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог та інтересів тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає необхідним визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати, починаючи з жовтня 2016 року пенсії позивачу, визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про припинення виплати пенсії позивачу; зобов'язати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком позивачу та сплатити заборгованість за період, починаючи з жовтня 2016 року, включно.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 256 КАС України, допустити негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати пенсії ОСОБА_1 з жовтня 2016 року, в межах суми стягнення за один місяць.

Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про зобовязання відповідача утриматись від подальшого припинення виплати пенсії слід відмовити, оскільки судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання. Воно не може обмежувати волю законодавчого органу в майбутньому змінювати регулювання суспільних відносин. За таких обставин, позов слід задовольнити частково.

Частиною 2 ст. 88 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо оплату судових витрат відстрочено до ухвалення судового рішення у справі, витрати розподіляються відповідно до судового рішення.

Позивачу судом було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по цій справі. За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову судовий збір не сплачувався, суд не стягує з відповідача судові витрати, оскільки позивачем вони фактично не понесені (не надано документального підтвердження понесених ним судових витрат).

На підставі викладеного та керуючись ОСОБА_4 України, Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст. 17, 18, 69, 71, 94, 122, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Красний Лиман Донецької області про визнання бездіяльності та рішення протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Красний Лиман Донецької області які полягають у невиплаті, починаючи з жовтня 2016 року, пенсії ОСОБА_1.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Красний Лиман Донецької області від 02.10.2016 року про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 до зясування.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Красний Лиман Донецької області поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, та сплатити заборгованість за період, починаючи з жовтня 2016 року включно.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині присудження виплати пенсії ОСОБА_1 з жовтня 2016 року, в межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя