Справа № 729/1178/15-а
Суддя: Демченко Л. М.
Дата ухвалення: 2017-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 729/1178/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2017 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі :

головуючого судді Демченко Л.М.,

за участю секретаря Горлач Д.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Ющенко О.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бобровицької міської ради про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання протиправним рішення виконавчого комітету Бобровицької міської ради та просив визнати протиправним рішення виконавчого комітету Бобровицької міської ради №143 від 29.10.2014 року «Про встановлення тарифу щодо проїзду на внутрішньоміських автобусних маршрутах загального користування (в режимі маршрутного таксі), в частині обмеження пільгових категорій громадян та кількості пільговиків, що можуть перевозитись за один рейс одним перевізником. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в п. 2.1 вказаного рішення визначена кількість пільговиків, яка може бути перевезена перевізником за один рейс, зокрема вказано, що безкоштовно мають перевозити інвалідів 1 групи, інвалідів з числа учасників ліквідації наслідків на ЧАЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, учасників бойових дій та ветерани війни в мікроавтобусах - 1 чол. за 1 рейс, в автобусах - 2 чол. за один рейс; одну дитину віком до 6 років ( у супроводі дорослого) без права зайняття нею окремого місця. Вважає рішення виконавчого комітету таким, що суперечить нормам законодавства України, та таким, що обмежує реалізацію права на соціальний захист, порушує вимоги міжнародних та національних правових актів, оскільки кількість пільговиків за один рейс обмеженою бути не може. Зазначає, що рішенням порушені його права, передбачені ч.1 ст. 46 Конституції України, ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тому просить позовні вимоги задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні 28.07.2017 року заперечувала щодо задоволення позовних вимог та пояснила, що на момент розгляду справи до оскаржуваного рішення внесено зміни, якими п. 2 виключено. Окрім цього, зазначила, що у зв`язку із прийняттям 27.04.2017 року виконавчим комітетом Бобровицької міської ради рішення про встановлення тарифу на проїзд на внутрішньоміських автобусних маршрутах загального користування, рішення виконавчого комітету № 143 від 29.10.2014 року втратило свою чинність, тому предмет спору відсутній і підстав для задоволення позовних вимог немає. В судове засідання 25.09.2017 року не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.202).

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про отримання повісток про виклик до суду (а.с. 197-201).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного висновку, виходячи із слідуючого.

Судом встановлено, що позивач в справі є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням, виданим 30.06.2015 року (а.с.11).

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги: безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Таким чином, позивач як учасник бойових дій має право на безкоштовний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на транспортні та інші послуги.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Згідно статті 29 цього Закону органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Виконавчим комітетом міської ради 29.10.2014 року було прийнято рішення №143 «про встановлення тарифу на проїзд на внутрішньоміських автобусних маршрутах загального користування (в режимі маршрутного таксі», відповідно до якого були встановлені тарифи на проїзд на внутрішньоміських автобусних маршрутах загального користування та визначено коло та кількість осіб, яких повинні безкоштовно перевозити приватні перевізники, зокрема: інвалідів 1 групи, інвалідів з числа учасників ліквідації наслідків на ЧАЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, учасників бойових дій та ветеранів війни в мікроавтобусах - 1 чол. за 1 рейс, в автобусах - 2 чол. за один рейс; одну дитину віком до 6 років ( у супроводі дорослого) без права зайняття нею окремого місця (а.с.9-10).

Як вбачається із норми статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Із вищевказаного випливає, що у разі фактичного порушення права позивача на безкоштовний проїзд настає передбачена законодавством України відповідальність.

З`ясовуючи питання наявності факту порушеня спірним рішенням прав позивача, суд виходить із наступного.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України) , зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Відтак, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Вказана норма статті вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Вищевикладені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що позивач вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Відповідно до ст.ст. 69, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Зі змісту позовних вимог, матеріалів справи, пояснень позивача не вбачається, що на момент звернення до суду прийнятим виконавчим комітетом Бобровицької міської ради рішенням фактично були порушені права чи інтереси позивача, що могло б виявитися у відмові у пільговому перевезенні чи наданні переваги у перевезенні іншим пільговикам.

В зв`язку з цим суд не може взяти до уваги наданий позивачем в судовому засіданні лист-відповідь Бобровицького відділення поліції від 03.11.2016 року, оскільки звернення позивача відбулося після початку судового розгляду справи, а відповідно до вимог ст. 6 КАСУ, особа має право звернутися до суду, якщо вважає, що її права порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, тобто порушення повинно бути до звернення до суду.

Отже, всупереч вимогам ст.ст. 69, 71 КАС України, позивачем не надано доказів щодо порушення оскаржуваним рішенням виконкому його прав чи інтересів до звернення з адміністративним позовом.

Відтак, виходячи з аналізу всіх наданих позивачем доказів в їх сукупності, судом не встановлено наявність факту порушення права позивача на пільговий проїзд з боку відповідача.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що рішенням Бобровицької міської ради 5 сесії 7 скликання від 24.06.2016 року було внесено зміни до оскаржуваного позивачем рішення виконавчого комітету від 29.10.2014 року, яким спірний пункт 2 виключено (а.с.180).

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували порушення охоронюваних законом прав чи інтересів з боку відповідача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2,6,8-9,69-71, 99, 100, 104,158-163, 167 КАС України, ст. ст. 55, 144 Конституції України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про автомобільний транспорт»,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Бобровицької міської ради про скасування рішення, - відмовити.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного адміністративного суду через Бобровицький районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАСУ, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.М.Демченко