Справа № 804/1243/17
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2017 р. Справа № 804/1243/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСтепаненко В.В.
при секретаріГончаровій В.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 24.06.2016 року №2413-1303.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення суперечить приписам податкового законодавства України, а тому підлягає скасуванню.
Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи, причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим суд, керуючись частинами 4 та 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, ухвалив проводити розгляд справи без участі відповідача. Суд зазначає, що правом на надання письмових пояснень або заперечень відповідач не скористався.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Державною податковою інспекцією у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області нараховано ОСОБА_4 податкове зобов'язання з орендної плати за 2016 рік на загальну суму 301 326,43 грн., про що 24 червня 2016 року винесено податкове повідомлення-рішення №2413-1303.
Судом встановлено, що рішенням сесії Дніпропетровської міської ради IV скликання №121/23 від 24.12.2004 року передано земельну ділянку площею 0,8493 га (кадастровий номер НОМЕР_1) в оренду ОСОБА_4 по фактичному розміщенню виробничих будівель та споруд з меблевого виробництва за адресою: АДРЕСА_1 строком на п'ятнадцять років.
На виконання пункту 3.1.1 зазначеного рішення 20 травня 2005 року між Дніпропетровською міською радою як орендодавцем, та Позивачем - як орендарем було укладено договір оренди земельної ділянки (надалі - Договір), відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, і зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим номером: НОМЕР_1 загальною площею 0,8493 га строком на п'ятнадцять років (пункти 2.1, п.3.1 Договору).
Цільове призначення земельної ділянки - землі промисловості (пункти 1.2, 5.2 Договору).
На зазначеній земельній ділянці знаходяться виробничі будівлі, право власності на які за період з 2005 по 2016 роки перейшло до третіх осіб, а саме:
- до ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2006 року та рішення Бабушкінського районного суду М.Дніпропетровська від 25.01.2007 року у справі №2-1996/07;
- до ОСОБА_9 на підставі договору дарування № 445 від 25.04.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Римською A.B.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд виходить із наступного.
Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відповідно до пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватись Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами та забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій.
Відповідно до частин 1 та 8 статті 93 Земельного кодексу України , право оренди земельне ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельної ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.
Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (стаття 598 Цивільного кодексу України).
Положеннями частин 2 статті 120 Земельного кодексу України встановлена умова, відповідно якої, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Положеннями статті 141 Земельного кодексу України встановлено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є набуття іншою особою права власності на жили будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.
Згідно статті 1 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла на момент укладання договору оренди, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Положеннями частини 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку.
Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попередні орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Також, згідно зі статтею 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.
Положеннями пунктів 288.1, 288.2, 288.3 статті 288 Податкового кодексу України (у редакції, яка була чинною на момент переходу права власності на будівлі до третіх осіб) встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.
Пунктом 288.7 статті 288 Податкового кодексу України закріплено, що податковий період, порядок обчислень орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.
Так, вимогами пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою, плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Крім того, згідно з приписами пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України, в редакції на час виникнення права власності на нерухоме майно у третіх осіб, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані таї будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Згідно абзацу 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
З огляду на вказані норми законодавства, суд звертає увагу, що право на земельну ділянку, у разі виникнення права власності на побудоване на ній майно, переходить «автоматично» безпосередньо в силу закону відповідно до приписів статті 120 Земельного кодексу України незалежно від його оформлення.
При цьому при виникненні у іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (реєстрації права на нерухомість, про яку йдеться в пункті 287.6 статті 287 Податкового кодексу України), право попереднього власника або користувача також припиняється автоматично, в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами.
Суд зазначає, що вказана норма є імперативною, відступ від неї на підставі договору не допускається.
Таким чином, в усіх випадках переходу права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право на земельну ділянку виникає в набувача одночасно із виникненням права на зведені на ній об'єкти. Подальша реєстрація земельної ділянки та права на земельну ділянку повинні бути здійснені з метою запобігання спорам та створення можливості для наступного відчуження земельної ділянки за договором.
Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Згідно частини першої та другої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Згідно частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що оскільки у позивача не було обов'язку сплачувати орендну плату за земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 через відсутність у ОСОБА_4 об'єкта оподаткування та фактичне користування вказаною земельною ділянкою іншою особою, визначення позивачу суми податкового зобов'язання з орендної плати за землю за 2016 рік, не відповідає положенням Податкового кодексу України та є протиправним, у зв'язку з чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 24.06.2016 року №2413-1303.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 3 014,00 грн. (три тисячі чотирнадцять гривень нуль копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Степаненко