Справа № 810/979/17
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2017-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2017 року № 810/979/17

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Овочева скарбниця" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

до суду звернулось ТОВ "Овочева скарбниця" з позовом до ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 02.11.2016 №№ 541140102, 542140102, 540140102 та від 20.01.2017 №.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскаржувані рішення винесені податковим органом на підставі необґрунтованих та недостовірних висновків акту перевірки № 321/26-15-14-01-02/39246175 від 18.10.2016, тому підлягають скасуванню.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату та місце проведення розгляду справи, повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності, не надав.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАСУ, з огляду на відсутність потреби у заслуховуванні свідків чи експерта, суд розглянув справу у порядку письмового провадження

Дослідивши матеріали справи, із наданням їм відповідної правової оцінки, встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне:

ТОВ "Овочева скарбниця" (ідентифікаційний код №39276175, місцезнаходження: 07800, Київська обл., Бородянський район, смт. Бородянка, вул. Центральна, буд. 224-Б) зареєстроване в якості юридичної особи 27.06.2014 року.

У період з 30.08.2016 по 10.10.2016 р., посадовими особами ГУ ДФС у м. Києві була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період роботи з 27.06.2014р. по 30.06.2016р., за результатом якої складено акт від 18.10.2016 р. № 321/26-15-14-01-02/39246175, яким зафіксовані наступні порушення:

1) пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, ст. 134, п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п.139.1 ст. 139 ПКУ, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704, що призвело заниження податку на прибуток на суму 222 851 грн. в т. ч. за 2014 рік у сумі 102082 грн., за 2015 рік у сумі 123769 грн. та завищення об'єкту оподаткування податком на прибуток (від'ємне значення) за І півріччя 2016 року на суму 514191 грн.;

2) п. 198.1, п. 198.3, ст. 198 ПКУ в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 38509 грн. в т. ч. за вересень 2015 на суму 11 540 грн., за березень 2016 на суму 21 125 грн. та за квітень 2016 на суму 5 844 грн.;

3) п. 255.11 ст. 255 ПКУ в результаті чого встановлено заниження податкового зобов'язання по платі за спеціальне використання води в сумі 5 506,06 грн.,

ст. 257 ПКУ- неподання податкових декларацій по платі за спеціальне використання води по 6 податкових періодах;

4) п. 160.5 ст. 160 та пп. 141.4.4 п. 141.4 ст. 141 ПКУ заниження податку на прибуток іноземних юридичних осіб в загальній сумі 124891,17 грн., а саме за 2014 рік в сумі 5 780,58 грн., за 2015 рік в сумі 96339,44 грн. та за 2016 рік в сумі 22771,15 грн.;

5) п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та п. 1 р. 3 Наказу Мінфіну № 435 від 14.04.2015р. «Про затвердження порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

02.11.2016 р., на підставі висновків акту перевірки від 18.10.2016 № 321/26-15-14-01-02/39246175, відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення: №№541140102 , яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у сумі 511191 грн.; 542140102 - збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок ПДВ у розмірі 38509 грн. та застосовано штрафна санкція - 9628 грн.; 540140102- збільшено податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 225851 грн., застосована штрафна санкція 25521 грн.; , яким визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб 119111 грн. та застосована штрафна санкція 29777,75 грн.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями позивач оскаржив їх до суду.

Як слідує із матеріалів адміністративної справи, між ТОВ "Овочева скарбниця" та ФО-П ОСОБА_1 і ОСОБА_2, 01.09.2014 р., були укладені договори №01/09/14 про надання транспортних послуг власним транспортом підприємців. При цьому, як зазначає податковий орган, до перевірки не були представлені товаро-транспортні накладні, які підтверджують факт здійснення перевезення товарів, що не дало змогу перевіряючим розкрити зміст господарських операцій (надання транспортних послуг) в повному обсязі та здійснити дослідження документів на предмет фактичного їх надання послуг та використання в межах господарської діяльності позивача.

У якості підтвердження реальності проведених господарських операцій між позивачем та вищезгаданими особами-підприємцями, суду були представлені копії таких документів: власне, договори перевезення вантажів; акти здачі-приймання робіт; товаро-транспортні накладні; договір поставки №1/09/2014 від 01.09.2014 р. з ТОВ "УСПОТ Лтд."

Крім того, за даними бухгалтерського обліку позивача останній перерахував ОСОБА_2 135 750 грн., при цьому загальна вартість послуг складала 141 150 грн.

Перелічені документи були складені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Обов'язки з доставки товару до складу покупця за вказаними договорами покладалися на перевізників, оскільки позивач не має власного транспорту, кожен факт перевезення вантажу був оформлений товаро-транспортними документами; за надані послуги товариство сплатило перевізникам винагроду, що підтверджується платіжними дорученнями.

Аналогічною є ситуація із наданням документів по взаємовідносинах позивача з ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Надаючи правової оцінки відносинам, які склалися між сторонами, суд зазначає таке:

обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Між тим, відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, товаротранспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюється облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Згідно пунктів 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби і печаткою або штампом), передається Перевізнику.

Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей або надання певних послуг.

Отже, ТТН призначена лише для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом і не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, витрати на які позивачем віднесено до складу валових витрат, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.

Вказане свідчить, що претензії податкового органу до позивача в частині ненадання ним ТТН при здійсненні господарських взаємозв'язків з ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є безпідставними та юридично не вмотивованими.

Щодо задекларованих позивачем показників за 2015 р.-1 півріччя 2016 р. у рядку 2050 Звіту про фінансові результати "Собівартість реалізованої продукції" на суму 582 553 грн., суд зазначає таке: 05.09.2015 р., ТОВ "Овочева скарбниця" уклала з ФОП ОСОБА_4 договір №05/09/2015 р. про перевезення вантажів, а 03.08.2015 р. №03/08/15 з ФОП ОСОБА_3 Кожний факт перевезення також підтверджується товарно-транспортними накладними, договорами на поставку товарів з ТОВ "Ашан Гіпермаркет Україна", "Новус Україна", "Група Рітейлу Україна", "Фоззі-Фуд", платіжними дорученнями на перерахування коштів у розмірі 362 875 грн. та актами здачі-прийняття наданих послуг.

Відповідач, надаючи висновок в акті перевірки про завищення задекларованих показників рядка 2050 Звіту "Собівартість продукці" вказав, що до перевірки не були надані товаро-транспортні накладні, що унеможливлює для нього розкриття змісту господарських операцій. Правова оцінка з цього приводу надана судом вище і в повній мірі застосовується до відносин з ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3, тому суд вважає правомірними дії позивача, які виявилися у визначенні у рядку 2050 Звіту "Собівартість реалізації продукції (товарів послуг" за 2015 -1 півріччя 2016 ) суми 582553 грн.

Щодо задекларованих ТОВ "Овочева база" показників у рядку 2050 Звіту про фінансові результати "Собівартість реалізованої продукції" на суму 192546 грн. до складу собівартості продукції яких позивач відніс компенсацію ремонту обладнання та витрати на заправку наватажувача, згідно з актами здачі-приймання робіт, сплачених ТОВ "Славянка" у 2015 р. на суми 57 700 грн. та 134 846 грн. за 1 півріччя 2016 р., суд звертає увагу на наступне:

у якості підтвердження правомірності здійснених витрат та віднесення їх до складу собівартості продукції, позивач представив суду договір оренди обладнання, укладений з ТОВ "Славянка", за умовами якого орендар (позивач) прийняв на себе обов'язок компенсувати орендодавцю- ТОВ "Славянка" витрати на обслуговування та ремонт обладнання, в тому числі і заправку наватажувача; акти здачі-приймання робіт від 29.09.2015 р. №СЛ-0000033; від 21.03.2016 р. №СЛ-0000010; від 11,04.2016 р. №СЛ-0000018; від 29.04.2016 р. №СЛ-0000022. .

Об'єктом дослідження суду був договір оренди обладнання б/н від 01.10.2014 р., укладений між ТОВ "Овочева база" та ТОВ "Славянка, за умовами якого орендатор зобов'язаний підтримувати орендоване обладнання у належному технічному стані протягом строку користування та нести всі пов'язані із цим витрати, а також проводити його капітальний ремонт.

За висновками акта перевірки позивач, в порушення п.5 -7, 15 Положення бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Мінфіну від 29.11.1999 р. №290 , п. 44.1- 44.2 ст. 44, ст.134 ПКУ завищив показники рядка 2050 Звіту про фінансові результати "Собівартість реалізованої продукції" за 2015 р. у розмірі 57700 грн., що призвело до заниження фінансового результату за 2015 р. по оподаткуванню на вказану суму та за 1 півріччя 2016 р. у розмірі 134846 грн.

З урахуванням викладеного, суд зважає на те, що до складу витрат поточного періоду належать вартість витрат на експлуатацію й технічне обслуговування об'єктів основних засобів, зокрема й навантажувачів. Вартість ремонтів відносять до складу витрат поточного періоду, якщо їх виконання не приводить до поліпшення об'єктів ремонту (до збільшення майбутніх економічних вигод, початково очікуваних від використання об'єкта). Якщо проведення ремонтних робіт сприяє поліпшенню об'єктів - їхній модернізації (наприклад, заміна двигуна на потужніший), що зумовлює збільшення майбутніх економічних вигод, первинно очікуваних від використання об'єкта, вартість таких робіт відносять до збільшення первинної вартості об'єктів ремонту.

На підприємстві, на підставі чинних технічних нормативів, розробляють перелік операцій, що належать до технічного обслуговування, поточного ремонту, капітального ремонту без поліпшення об'єкта, капітального ремонту із поліпшенням об'єкта - модернізацією автотранспортних засобів. Про виконання відповідних робіт складають акти: про виконання профілактичного обслуговування автомобіля; про виконані ремонти без поліпшення об'єктів (модернізації); про виконані ремонти із поліпшенням об'єктів (модернізацією).

На підставі цих документів визначають характер витрат та проводять їх податковий облік з включенням до відповідних статей податкових витрат залежно від сфери використання технічного засобу, зокрема і до витрат податкової собівартості товарів (готової продукції) (виконаних робіт, наданих послуг)1 - пп. 14.1.228, пункти 138.8, 138.9, пп. «г» пп. 138.8.5 ПКУ.

Витрати на ТО, що включаються до собівартості товарів (робіт, послуг), відображають у податкових витратах у періоді визнання доходу від продажу відповідних товарів (робіт, послуг) (п. 138.4 ПКУ), при цьому будь-які витрати можуть включатися до податкових лише за наявності підтверджуючих документів (п. 138.2 ст.138 ПКУ).

У нормативного обґрунтування правильного визначення характеру понесених витрат та їх віднесення до собівартості продукції, позивач послався на п.15 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби", згідно яким встановлено, що витрати, які здійснюються для підтримання об'єкту в робочому стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, включаються до складу витрат. У якості підтвердження таких витрат суду були відповідні акти здачі-приймання робіт за період звересня 2015 р. по квітень 2016 р. Суд погоджується з позицією позивача та вважає його дії в цій частині правомірними.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. -п.138.2 ст.138 ПКУ.

Крім того, перевіркою встановлено здійснення виплат доходу нерезидента із джерелом походження з України, а саме виплата фрахту нерезидентам - компанії "SRL "Tircom Service" Республіка Молдова, компанії "Piotrex Transport Piotr.Rejmak", "Gross Trading Limited". Проте, в процесі проведення планового контролюючого заходу працівникам податкового органу була представлена копія довідки про статус податкового резидента "SRL "Tircom Service", яка не відповідає формі довідки "Сертифікат про резидентство" (форма 1 DTA-09, затвердженої постановою Урядом Республіки Молдови від 19.01.2010 р. №19). Не були надані довідки про статус податкових резидентів інших компаній, у зв'язку з цим відповідач визначив товариству грошове зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб у розмірі 148 887, 75 грн. в т.ч. за податковим зобов'язанням 119 111 грн.; штрафними санкціями - 29 777, 75 грн. та дійшов висновку про порушення п. 160.5 ст.160, п.п. 141.4.4 п.141.4 ст.141 ПКУ.

На противагу висновкам податкового органу товариство стверджує, що здійснювало виплати доходів нерезиденту із джерелом їх походження в Україні в загальній сумі 73 000, 00 евро, податок не утримувався згідно положень глави 10 ПКУ.

Виникнення податкового обов'язку взагалі та податкового обов'язку нерезидента включно, пов'язане з виникненням об'єкту оподаткування, який, у свою чергу, виступає у вигляді майна та майнових прав або діяльності та доходів з джерелом походження з України. При цьому такі доходи можуть бути пов'язані з майном, яке належить нерезиденту; обов'язок нерезидента виникає не в результаті володіння майном, а в результаті отримання за рахунок такого майна доходів, джерело яких знаходиться в Україні.

Відповідно до ст.2 ЦКУ нерезиденти не є учасниками цивільних відносин. Однак, статтею 29 Закону № 2709 передбачено, що «підприємницька та інша діяльність іноземних юридичних осіб в Україні регулюється законодавством України щодо юридичних осіб України, якщо інше не встановлено законом». Враховуючи дану норму та ряд норм Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», можна дійти висновку, що нерезиденти вправі укладати договори з резидентами та отримувати в результаті їх виконання відповідні доходи.

Під нерезидентами у п.14.1.122. ПКУ розуміються, зокрема, іноземні компанії, організації, утворені відповідно до законодавства інших держав, їх філії, представництва та інші відокремлені підрозділи з місцезнаходженням на території України, та фізичні особи, які не є резидентами України. А під доходом, який вони можуть отримати з України (з джерелом їх походження з України), у ПКУ розуміється «будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні».

Наводячи, невичерпний перелік доходів, які вважаються доходом з джерелом походження з України, ПКУ вказує, що ними можуть бути проценти, дивіденди, роялті та будь-які інші пасивні (інвестиційні) доходи, сплачені резидентами України; доход від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів (це той випадок, коли майно створює об'єкт оподаткування не лише внаслідок своєї належності нерезиденту, а й внаслідок його певних дій з цим майном); доходи від продажу рухомого та нерухомого майна, корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України та інші (п.14.1.54 ПКУ).

Чинне податкове законодавство України побудоване так, щоб врахувати інтереси нерезидентів та стимулювати їх діяльність в Україні. Це проводиться шляхом виключення (уникнення) подвійного оподаткування. З метою усунення такої ситуації з подвійним оподаткуванням однієї й тієї ж суми доходів Україна уклала та укладає міжнародні договори з іншими державами про уникнення подвійного оподаткування. Питання щодо оподаткування доходів нерезидента, які походять з України, містяться як в Загальній частині ПКУ, так і в його Особливій частині. Іншими словами, ПКУ встановлює як загальні правила оподаткування доходів нерезидента, так і спеціальні правила.

Статтею 15 ПКУ встановлено, що нерезиденти є платниками українських податків, якщо вони є «джерелом виникнення чи створення» об'єкта оподаткування, тобто, якщо вони провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з ПКУ. Несплата податків у такому випадку допускається, коли Україна погодила з державою, з якої походить нерезидент, спеціальний порядок уникнення подвійного оподаткування. Цей порядок відрізняється в залежності від країни походження нерезидента.

Особливості оподаткування окремих видів діяльності та операцій встановлює ст. 141 ПКУ. У відповідності до п.п. 141.4.2 п. 141.4 ст. 141 ПКУ резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.3-141.4.6 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності. Статтею 19 Закону України "Про міжнародні договори України" передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Такими міжнародними договорами є двостороння Конвенція між Урядом України і Урядом Республіки Польща про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, яка є чинною з 11.03.1994 р. та Конвенція між Урядом України і Урядом Республіки Молдова про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, яка ратифікована Законом України №134/96-ВР від 23.04.1996 р.

У відповідності до п. 103.1 ст. 103 ПКУ застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України. А згідно п. 103.2 ст. 103 ПК України особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України. Бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу для цілей застосування пониженої ставки податку згідно з правилами міжнародного договору України до дивідендів, процентів, роялті, винагород тощо нерезидента, отриманих із джерел в Україні, вважається особа, що має право на отримання таких доходів. При цьому бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу не може бути юридична або фізична особа, навіть якщо така особа має право на отримання доходу, але є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або є тільки посередником щодо такого доходу (п. 103.3 ст. 103 ПК України). Відповідно до п. 103.4 ст. 103 ПК України підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Як вбачається із акта перевірки позивачем не надані належні документи, які підтверджують статус резидентів компанії "SRL "Tircom Service" Республіка Молдова та компаній "Piotrex Transport Piotr.Rejmak", "Gross Trading Limited". Такі документи не були представлені і суду, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача в частині скасування податкового повідомлення-рішення № від 20.01.2017 р., а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, встановлюються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу. Не включаються до складу витрат, згідно з положеннями підпунктів 139.1.1 та 139.1 9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України, витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, згідно з розділом V цього Кодексу.

За приписами ст. 198 ПКУ право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності) тощо. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції. Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у його бухгалтерській та податковій звітності.

Частково задовольняючи заявлені позовні вимоги, суд дотримався правових позицій, що висловлені Верховним Судом України в постановах від 21 січня 2011 року (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 14367304) та від 27 березня 2012 року (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 24068062). Так, на підставі доказів, що містяться у справі: договори, акти виконаних робіт/наданих послуг, видаткові та податкові накладні, товарно-транспортні накладні, платіжні доручення, договірні ціни, розрахунки здійснених витрат до договірних цін, відомості ресурсів, довідки про вартість виконаних робіт, звітів щодо виконання податкової звітності та інше, оцінка яким надана з дотриманням положень статті 86 КАСУ, суд зробив висновок про підтвердження факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

На час укладання договорів із позивачем, його контрагенти були платниками ПДВ згідно чинного законодавства та належним чином зареєстрованими у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, тобто мали достатній об'єм правоздатності для укладення спірних угод.

Крім того, діюче законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов'язань платника податків у залежність від досконалого стану його податкового обліку. Разом з тим, документи та інші дані, які були предметом дослідження суду підтверджують правильність проведення та відображення в податковому обліку господарських операцій ТОВ "Овочева скарбниця". Наведені позивачем дані були оцінені судом з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення товарів, зміст послуг, що надавались тощо. При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податку у зв'язку з його господарською діяльністю, що мало місце.

Відповідно до абз.3 п.138.1 ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, крім іншого, із інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Пунктом 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

В той же час, податковим органом не було наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, не надано доказів узгодженості дій позивача з недобросовісними платниками податків (перевізниками) з метою незаконного отримання податкової вигоди, як і не доведено правомірності всіх оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо необхідності часткового задоволення заявлени вимог.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 02.11.2016 р. №№541140102, 542140102 та 540140102.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Овочева скарбниця" (ідентифікаційний код №39276175), сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 12949,95 (дванадцять тисяч дев'ятьсот сорок дев'ять) грн. 95 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Брагіна О.Є.