Справа № 809/75/14
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2017 року м. Київ К/800/7568/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Бившевої Л.І. (головуючого), Олендера І.Я., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року

у справі № 809/75/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Управління державної казначейської служби України у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області

третя особа: Відділ Держземагенства у м. Івано-Франківську

про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4, позивач) звернувся до суду з позовом до Управління державної казначейської служби України у м. Івано-Франківську Івано-Франківської області (далі - ДКС, відповідач) про стягнення надмірно сплаченої ним орендної плати за землю у сумі 12713,79 грн.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 28 січня 2014 року позов задовольнив: стягнув з органу державної казначейської служби на користь ФОП ОСОБА_4 надміру сплачену суму орендної плати за землю (12713,79 грн).

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 03 лютого 2016 року постанову суду першої інстанції скасував, в позові відмовив повністю з тих підстав, зокрема, що оплата за землю була здійснена на умовах договору оренди землі, до якого жодні зміни не вносились та який є чинним.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного встановлення обставин у справі та вирішення спору, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Заперечуючи проти касаційної скарги, відповідач просить залишити скаргу без задоволення як безпідставну.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, визначені у ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що між Івано-Франківською міською радою (орендодавець) та ФОП ОСОБА_4 (орендар) укладено договір оренди землі від 12 листопада 2010 року № 445. На підставі цього договору позивач користувався земельною ділянкою площею 0,095 га протягом трьох років (будівництво механічного цеху) за ціною оренди 8189,00 грн на рік (3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки), 682,42 грн на місяць відповідно, сплативши до місцевого бюджету 25427,58 грн (а.с. 8 - 11).

Розрахунок орендної плати по вказаному договору було здійснено з урахуванням даних Управління Держкомзему у місті Івано-Франківську про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 07 серпня 2009 року № 04-03-07/0620), розмір якої було завищено внаслідок допущеної помилки у застосуванні коефіцієнту, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (а.с. 7). За заявою позивача від 12 вересня 2013 року б/н (а.с. 35) Відділ Держземагенства у м. Івано - Франківську листом від 11 жовтня 2013 року (а.с. 36) повідомив, що зазначена помилка виправлена шляхом виготовлення витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 06 вересня 2013 року № 264-1/03-03 (а.с. 40). При цьому позивач станом на момент звернення з цим позовом до суду не ініціював внесення змін до зазначеного договору. Додаткових угод про зміну орендної плати між сторонами договору також укладено та зареєстровано в установленому законом порядку не було.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог обґрунтований посиланням на неправильне визначення місцевим управлінням Держкомзему розміру нормативної грошової оцінки, на підставі якої ціна орендної плати за землю по договору від 12 листопада 2010 року № 445 була завищена вдвоє, та встановленими у судовому процесі обставинами щодо виправлення органом Держземагенства допущеної помилки у розрахунках нормативної грошової оцінки та фактичної сплати позивачем завищеної суми орендної плати за землю відповідно до умов договору.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, виходив з того, що платежі з орендної плати були здійснені позивачем відповідно до умов договору, до якого будь - які зміни, зокрема щодо розміру орендної плати не вносились. Крім того, суд на обґрунтування своїх висновків послався, що підставою для повернення платнику надміру сплаченої суми грошового зобов'язання є тільки висновок органу державної податкової служби, який подається до органу державної казначейської служби, а відтак останній є неналежним відповідачем у даній справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі" від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 161-XIV) користування землею в Україні є платним.

Згідно із ст. 15 Закону № 161-XIV істотною умовою договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру.

При цьому відповідно до ст. 21 цього Закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю").

Таким чином, питання щодо встановлення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності вирішується за згодою сторін відповідно до договору оренди земельної ділянки із закріпленням розміру орендної плати в такому договорі.

З 1 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України (далі - ПК України), який відповідно до п. 1.1 ст. 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом пп. 9.1.10 п. 9.1 ст. 9 ПК України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначено в пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу, це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Отже, ПК України визначив обов'язок орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України). Подібне визначення міститься й у ст. 21 Закону № 161-XIV.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п. 288.1 ст. 288 ПК України).

Підпунктом 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХIII ПК; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (пп. 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавець визначив граничні межі річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Отже, з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

Згідно із ст. 30 Закону № 161-XIV зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Зміна розміру грошової оцінки землі без внесення відповідних змін до договору оренди земельної ділянки із земель, що є державною або комунальною власністю, не породжує обов'язок орендаря сплачувати плату за землю в іншому, ніж встановлено договором, розмірі.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п. 5.2 ст. 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України.

Таким чином, враховуючи передбачену змістом договору можливість зміни розміру орендної плати, а також зважаючи на законодавче закріплення мінімального та максимального розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, який, як вбачається з обставин, встановлених судами, був дотриманий умовами договору (нарахування і сплата орендної плати за землю за договором оренди землі здійснювалось в розмірі 3 % від грошової оцінки землі, що відповідає розміру, що відповідає вимогам пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 ПК України), після виправлення помилки щодо розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки позивач мав право ініціювати питання щодо зміни умов договору оренди землі, зокрема розміру орендної плати. Однак такі дії не були вчинені позивачем.

Крім того, ст. 43 ПК України визначено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми (п. 43.3 ст. 43 ПК України).

Відповідно до п. 43.4 ПК України ця заява складається платником податків у довільній формі, але в ній обов'язково має бути вказано напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку.

Згідно з п. 43.5 ст. 43 ПК України контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Аналогічні положення закріплені у Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 10 грудня 2002 року № 226, у п. 5 глави 1 якого зазначено, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за заявою платника та поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин щодо звернення позивача до контролюючого органу з відповідною заявою про повернення надміру зарахованого до бюджету земельного податку у формі орендної плати.

Правила повернення помилково сплачених грошових коштів врегульовані Порядком взаємодії органів державної податкової служби, місцевих фінансових органів та органів Державного казначейства України в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань, затвердженим спільним наказом ДПАУ, Мінфіну, Держказначейства від 21 грудня 2010 року № 974/1597/499 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 7 цього Порядку орган державної податкової служби на підставі даних особових рахунків платників готує висновок за формою згідно з додатком 1 до Порядку, два примірники Реєстру висновків за платежами, належними державному бюджету, за формою згідно з додатком 2 до Порядку, та три примірники Реєстру висновків за платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, за формою згідно з додатком 3 до Порядку. Згідно із зазначеними реєстрами орган державної податкової служби, відповідний місцевий фінансовий орган та орган Державного казначейства України проводять приймання-передачу висновків про повернення помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань.

За платежами, належними державному бюджету, орган державної податкової служби в строк не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує та передає висновки згідно з Реєстром висновків за платежами, належними державному бюджету, для виконання відповідному територіальному органу Державного казначейства України.

За платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, орган державної податкової служби в строк не пізніше ніж за сім робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує та передає висновки згідно з Реєстром висновків за платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, для погодження відповідному місцевому фінансовому органу.

Місцевий фінансовий орган у строк не пізніше ніж протягом двох робочих днів здійснює погодження отриманих висновків шляхом завірення підписом керівника місцевого фінансового органу, засвідченим печаткою, та повертає їх згідно з Реєстром висновків за платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, відповідному органу державної податкової служби.

Орган державної податкової служби не пізніше наступного робочого дня від дати отримання висновку, погодженого місцевим фінансовим органом, передає його згідно з Реєстром висновків за платежами, належними місцевим бюджетам, та платежами, які підлягають розподілу між державним та місцевими бюджетами, територіальному органу Державного казначейства України.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Тобто, підставою для повернення платникам надміру сплаченого податку є тільки висновок органу державної податкової служби.

Зазначене свідчить про те, що відповідно до наданих повноважень, органи Державної казначейської служби України не приймають самостійного рішення щодо повернення помилково та/або надміру сплачених податків, зборів (обов'язкових платежів), а здійснюють повернення тільки на підставі висновків, наданих органами державної податкової служби, або за рішенням суду.

При цьому повернення з бюджету помилково та/або надміру сплаченої суми є виключними повноваженнями податкових органів та органів державного казначейства, а відтак суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання про стягнення такої суми.

Відтак, у разі неповернення помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання правильним способом захисту платника податку є вимога про зобов'язання орган державної податкової служби до виконання покладених на неї Законом і підзаконними актами обов'язків щодо надання органу казначейства висновку щодо суми, яка підлягає поверненню.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року у справі № 809/75/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України, та протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, установлених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

Головуючий суддя: ____________ Л.І. Бившева

Судді: ____________ І.Я. Олендер

____________ Т.М. Шипуліна