Справа № 812/808/16
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2017-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 вересня 2017 рокуСєвєродонецькСправа № 812/808/16

Луганський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Шембелян В.С.,

при секретарі судового засідання Олійник О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України в Луганській області про визнання дій протиправними та стягнення вихідної допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1Б.) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області (надалі Відповідач, або ТУ ДСА), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Державна судова адміністрація України (надалі ДСА України або третя особа 1), Головне управління Державної казначейської служби України в Луганській області (надалі - третя особа 2 або ГУ ДКС), в якому позивач просить суд:

- визнати незаконною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області про відмову у нарахуванні виплати допомоги при виході у відставку у розмірі десяти заробітних плат за останньою посадою;

- зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області нарахувати та виплатити вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою судді станом на листопад 2013 року.

В обґрунтування позову Позивачем зазначено, що маючи необхідний для відставки стаж роботи судді, 27 листопада 2013 року вона звернулась із заявою про відставку до ОСОБА_2 Юстиції, яка була розглянута Верховною ОСОБА_2 України лише 25.12.2014 та прийнято постанову про звільнення Позивача у відставку. 13 червня 2016 року Позивач звернулась із заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги у зв'язку з відставкою до ТУ ДСА в Луганській області. Листом № 1136/16-вих. від 16 червня 2016 року ОСОБА_1 надано відповідь, у якій зазначено про відсутність у неї підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги у зв'язку з відставкою, оскільки визначальною умовою для отримання такої допомоги є вихід у відставку, а не факт виникнення права на відставку. Отже, при звільнені Позивачу не було здійснено нарахування та виплату вихідної допомоги згідно зі ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції, яка діяла на час подання заяви про відставку, оскільки на час прийняття ВРУ постанови про відставку діючим на той час законом виплата такої допомоги не передбачалась. Натомість до спірних правовідносин повинно застосовуватись законодавство, яке діяло на час набуття особою права та подання заяви про його реалізацію, оскільки тривалий розгляд та прийняття рішення про відставку відбувалось не з вини Позивача.

Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без її участі (а.с.120).

Представник відповідача, не погоджуючись з позовними вимогами подав до суду письмові заперечення (а.с.65-69), де зазначив, що 12 лютого 2015 року Верховною ОСОБА_2 України було прийнято Закон України № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності 28 березня 2015 року. Проте, у вказаному Законі не наведено визначен ня щодо виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою. Набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01 квіт ня 2014 року, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, яка передбачає випла ту судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою.

Позивач звільнена з посади судді Первомайського міського суду Лу ганської області наказом Голови суду від 26.12.2014р. у зв'язку із поданням заяви про звільнення. Постанова ВРУ «Про звільнення суддів» №59-VIII від 25.12.14р. У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1- рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, визначальною умовою для отримання суддею вихідної допомо ги є вихід у відставку, а не факт набуття 20-літнього стажу чи подання заяви про відставку до ОСОБА_2 ради юстиції. Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною ОСОБА_2 України постанови про звільнення позивача.

У задоволенні позовних вимог просить суд відмовити повністю.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Державна судова адміністрація України та Головне управління Державної казначейської служби України в Луганській області в судове засідання суду не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в порядку ст. 41 КАС України в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 69-72 КАС України, суд прийшов до наступного.

ОСОБА_3, з 22 червня 1982 року працювала на посаді судді Первомайського міського суду Луганської області, з червня 1987 року по квітень 2000 року - обіймала посаду голови цього суду.

27 листопада 2013 року Позивачем, за наявності необхідного стажу роботи на посаді судді, було подано заяву про відставку.

24 грудня 2013 року рішенням ВРЮ № 1540/0/15-13 було внесено подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Первомайського міського суду Луганської області у зв'язку з поданням заяви про відставку ( а.с.8).

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 25 грудня 2014 року № 59-VIII "Про звільнення суддів", в зв'язку з поданням заяви про звільнення, ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Первомайського міського суду Луганської області у відставку.

Наказом Голови Первомайського міського суду Луганської області від 26.12.2014 № 10-г ОСОБА_1 відраховано зі штату зазначеного суду з виплатою суддівської винагороди з 01.07.2014 по 30.09.2014 ( а.с.25).

13.06.2016 року Позивач звернулась до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області з проханням здійснити нарахування та виплатити їй передбачену ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

ОСОБА_4 від 16.06.2016 за № 1136/16 було відмовлено ОСОБА_1 у такій виплаті, у зв'язку із тим, що таке право в редакції закону, що діяв на час прийняття постанови про звільнення Позивача, передбачено не було (а.с. 13).

Постановою Верховного Суду України від 01.08.2017 залишено без змін постанову Вищого адміністративного суду України від 13.10.2016 в справі №800/416/16, визнано протиправною бездіяльність Верховної ОСОБА_2 України щодо не розгляду протягом розумного строку подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку ( а.с. 91-95, 109-114).

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд керується такими вимогами чинного законодавства.

ОСОБА_4 до ч.1 ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VІ, (в редакції на час звернення позивача із заявою про відставку) - суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Також, згідно з ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010р. №2453-VI, (в редакції на час звернення позивача із заявою про відставку) - судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою.

Як зазначено у п.1. Рішення Конституційного Суду України №10-рп/2013 від 19.11.2013 у справі (№1-1/2013) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення статей 103, 109, 136, 137, абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI з наступними змінами.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (ч.2 ст.8 КАС України).

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч.3 ст.8 КАС України).

У п.35 Рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014 по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви №68385/10 та 71378/10), зазначено: Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява №44912/98, п.52, ЄСПЛ 2004-IX).

Звідси, на час роботи ОСОБА_1 суддею Первомайського міського суду Луганської області і подачі нею 27.11.2013 заяви про відставку діяла визнана конституційною ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону №2453-VI від 07.07.2010, а Позивач мала законні і обґрунтовані сподівання на отримання вихідної допомоги.

З 01 квітня 2014 року, у зв'язку із прийняттям Верховною ОСОБА_2 України Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014р. №1166-VІІ, стаття 136 із Закону України №2453-VI від 07.07.2010р. була виключена.

Отже, через зміни в законодавстві з 01.04.2014 року було скасовано таку складову соціального захисту суддів, як вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Вказане положення Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» неконституційним не визнавалось і діє на теперішній час.

Конституційний Суд України у Рішенні №10-рп/2013 від 19.11.2013 у справі №1-1/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначив: «… Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України …».

Також, Конституційний Суд України у своєму Рішенні №4-рп/2007 від 18.06.2007 (справа про гарантії незалежності суддів), зокрема, зазначив: «Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004)».

Звідси, хоча вихідна допомога і не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю, але вона є «активом», захищеним статтею 1 Протоколу №1 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ОСОБА_4 до статті 1 Протоколу №1 до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як зазначено Європейським судом з прав людини у п.23 Рішення по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 (Заява №63134/00), Суд зауважує, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Суд не погоджується с тлумаченням ст.58 Конституції України стосовно дії у часі ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону №2453-VI від 07.07.2010, яке надає Відповідач.

Так, у п.1 Рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 у справі №1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено наступне: «… 1.Положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи) …».

У справі, яка розглядається, не вирішується питання щодо відповідальності ОСОБА_1, тому застосуванню (у часі і просторі) підлягає та норма, яка діяла на час вираження Позивачем свого волевиявлення на припинення роботи суддею - 27.11.2013, а не та, яка впродовж нетривалого строку неодноразово змінювалась Верховною ОСОБА_2 України доки питання про відставку розглядалось компетентними органами Держави.

Крім того, постановою Верховного Суду України від 01.08.2017 залишено без змін постанову Вищого адміністративного суду України від 13.10.2016 в справі №800/416/16, визнано протиправною бездіяльність Верховної ОСОБА_2 України щодо не розгляду протягом розумного строку подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку ( а.с. 91-95, 109-114).

Як вбачається з вказаних рішень судів, позивач просила визнати протиправною бездіяльність Верховної ОСОБА_2 України у звязку з порушенням свого права на отримання суддівської винагороди.

Задовольняючи її позов в повному обсязі, суди визнали її вимоги про захист порушеного права обгрунтованими, що можливо відповідно до вимог ч.1 ст.2, ч.2 ст.162 КАС України лише за встановлення факту порушення прав позивача, які потребують захисту.

Отже, факт порушення права позивача на отримання вихідної допомоги судді встановлено постановою Верховного Суду України від 01.08.2017, що є обовязковим для суду при розгляді цієї справи про поновлення права позивача на отримання такої допомоги.

Таким чином, за встановлених відносно Позивача в судовому рішенні обставин порушення її права на отримання вихідної допомоги судді через протиправну бездіяльність державного органу, це право підлягає поновленню шляхом визнання протиправної відмови Територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та зобовязання виплатити їй цю допомогу.

ОСОБА_4 до ч.1 ст.146 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Відсутність відповідних бюджетних асигнувань, передбачених кошторисом, не позбавляє права Відповідача формувати відповідну кредиторську заборгованість з подальшою виплатою вихідної допомоги Позивачу (при надходженні відповідних коштів у майбутньому).

У ч.1 ст.2 Закону України №4901-VI від 05.06.2012 «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Тобто, при відсутності відповідних асигнувань Відповідача, виконання рішення суду здійснюється у порядку і спосіб, визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Отже, вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору судом не вирішується, оскільки Позивач відповідно до ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору звільнений.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 17, 71, 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України в Луганській області про визнання дій протиправними та стягнення вихідної допомоги задовольнити.

Визнати протиправною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги судді у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Первомайського міського суду Луганської області.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана в строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства, постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення цього строку.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу- з дня складення в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя ОСОБА_5