Справа № 826/13194/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 вересня 2017 року № 826/13194/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа - Міністерство юстиції України, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа - Міністерство юстиції України, та просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати заробітної плати за період роботи з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року, стягнути на її користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 56 005, 56 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 115 564, 00 грн, а також моральну шкоду у сумі 50 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 1998 року по червень 2015 року працювала у Головному територіальному управлінні юстиції у Київській області на різних посадах. 02 жовтня 2007 року позивача було призначено на посаду першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області, яку вона обіймала по 30 червня 2015 року, після чого була звільнена за переведенням для подальшої роботи в Центральному державному архіві громадських об'єднань. Під час роботи на посаді заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області позивач отримувала заробітну плату включно по травень 2014 року, а за період з 01 червня 2014 по 30 червня 2015 року заробітна плата їй не нараховувалася та не виплачувалася, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 56 005, 56 грн. Зазначену заборгованість відповідач не виплатив ні у день звільнення, ні у подальшому, у зв'язку з чим позивач вважає, що з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 115 564 грн., а крім цього сума моральної шкоди, яку позивач оцінює у 50 000 грн., внаслідок зазначення нею душевних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків.

Представники відповідача - Головного територіального управління юстиції у Київській області та третьої особи - Міністерства юстиції України проти позову заперечували з підстав, викладених в письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи.

Ухвалою від 27 жовтня 2016 року (протокольною) відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд перейшов у письмове провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 678/к від 02 жовтня 2007 року та наказу Головного управління юстиції у Київській області № 1372/к від 02 жовтня 2007 року ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області як таку, що успішно пройшла стажування, звільнивши її з посади заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області (підтверджується відповідним записом у трудовій книжці).

30 червня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області за переведенням для подальшої роботи в Центральному державному архіві громадських об'єднань, відповідно до пункту 5 статті 36 Кодексу Законів про працю України, що підтверджується наданими до матеріалів справи копіями наказу Міністерства юстиції України № 2030/к від 30 червня 2015 року та наказу Головного територіального управління юстиції у Київській області № 906/3 від 30 червня 2015 року.

Згідно довідки про доходи від 07 серпня 2015 року позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата щомісячно по травень 2014 року включно.

Починаючи з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року (по день звільнення), заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася.

Зазначені обставини сторонами у справі не заперечуються.

Як зазначає представник відповідача у письмових запереченнях, 03 лютого 2014 року ОСОБА_1 було попереджено про скорочення посади першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області та запропоновано їй обійняти інші посади, проте, позивач відмовилася від пропозицій та, починаючи з 24 березня 2014 року по 26 травня 2014 року, перебувала на лікарняному у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. З 27 травня 2014 року по дату звільнення, тобто по 30 червня 2015 року, позивач була відсутня на робочому місці без поважних причин, покладені на неї обов'язки не виконувала, тому підстав для нарахування заробітної плати у зазначений період, на думку відповідача, не виникло.

Після звільнення, ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління юстиції у Київській області від 30 червня 2015 року № 906/3 виплачено грошову компенсацію за невикористану частину щорічної основної та додаткової оплачуваної відпусток.

Як вважає представник відповідача, з позивачем проведено остаточні розрахунки відповідно до статті 116 Кодексу Законів про Працю України, заборгованості із заробітної плати не існує, оскільки протягом більше, ніж року після звільнення спорів з позивачем з приводу виплати заробітної плати не виникало, та звертає увагу суду на порушення позивачем строку звернення до суду, у зв'язку з чим адміністративний позов, на його думку, має бути залишений без розгляду.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи, вислухавши пояснення позивача, представника третьої особи, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому та об'єктивному досліджені доказів, дійшов до наступних висновків.

Питання нарахування та виплати заробітної плати, під час перебування на державній службі регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, який діяв на час спірних правовідносин, Законом України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Пунктом 7 частини першої статті 11 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, встановлено, що державний службовець має право на оплату залежно від посади, яку він займає, рангу, який йому присвоєно, якості, досвіду та стажу роботи.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що у період з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року ОСОБА_1 працювала у Головному управлінні юстиції у Київській області на посаді першого заступника начальника. При цьому, доводи представника відповідача та третьої особи стосовно відсутності позивача на робочому місці протягом тривалого часу без поважних причин (прогулу), не підтверджені жодними доказами та не доведені в судовому засіданні.

За змістом пункту 4 статті 40 КЗПП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Отже, відсутність працівника на роботі без поважних причин має бути відповідним чином документально зафіксована, як-то: складено акти, відібрано пояснення, видано накази.

Крім того, відповідно до запису у трудовій книжці позивача, а також згідно наказів Головного територіального управління юстиції у Київській області та Міністерства юстиції України ОСОБА_1 звільнено в порядку переведення для подальшої роботи в Центральному державному архіві громадських об'єднань, а не за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Таким чином, не нарахування та невиплата ОСОБА_1 заробітної плати за період роботи на посаді першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області за період з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року є протиправною бездіяльністю Головного територіального управління юстиції у Київській області, а сума заробітної плати за зазначений період часу має бути нарахована та сплачена позивачу.

При визначенні суми заробітної плати, яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, суд виходить з вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», а саме з пунктів 5 та 8 зазначеного Порядку, відповідно до яких основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні дні) на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Отже, виходячи із довідки про доходи ОСОБА_1 від 07 серпня 2015 року № 392, враховуючи, що нарахування заробітної плати проводилося лише до червня 2014 року, за два останні місяці роботи (квітень та травень 2014 року) середньоденний заробіток позивача складає: 6 889, 62 + 4 667, 13 = 11 556, 75 грн/ 40 робочих днів = 288, 91 грн.

Оскільки час, протягом якого не нараховувалася заробітна плата позивачу, складає 260 робочих днів (середня кількість робочих днів в місяці складає 20, тому 20 х 13 = 260 днів), то середній заробіток за період з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року складає суму у розмірі: 288, 91 грн х 260 робочих днів = 75 116, 60 грн.

Враховуючи, що у зазначеній довідці про доходи ОСОБА_1 зазначено розмір нарахованої заробітної плати, то із вищевказаної суми середнього заробітку підлягає вирахуванню відповідачем суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Щодо посилань представників відповідача та третьої особи стосовно пропуску позивачем строку звернення з адміністративним позовом, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. При цьому, реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додаткові інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

У частині першій статті 233 Кодексу Законів про Працю України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналогічні висновки викладені у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013 № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року), у якому зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Водночас, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивачем не ставилося вимог щодо законності наказів відповідача та третьої особи про звільнення та поновлення на роботі, внаслідок вирішення яких можливо було б ставити питання щодо стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, як вбачається з наказу відповідача та третьої особи від 30 червня 2015 року, ОСОБА_1 звільнено в порядку переведення для подальшої роботи в Центральному державному архіві громадських об'єднань відповідно до її ж заяви.

Не знаходить суд підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди, виходячи з такого.

Відповідно до ч.2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, Верховний Суд України у вищевказаній постанові Пленуму зазначає, що в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим йому спричинено моральні страждання.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом, водночас, на підтвердження доводів щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн, позивач не надав жодних доказів та позовні вимоги в цій частині належним чином не обґрунтував.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 17, 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Київській області, третя особа - Міністерство юстиції України, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Київській області щодо невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період роботи з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Київській області (м. Київ, вул. Ярославська, 5/2, ) на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період роботи на посаді першого заступника начальника Головного управління юстиції у Київській області з 01 червня 2014 року по 30 червня 2015 року у розмірі 75 116, 60 грн. (сімдесят п'ять тисяч сто шістнадцять гривень 60 коп.), за вирахуванням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда