Справа № 813/1587/16
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 року № 813/1587/16

о 14 год., 53 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Василько А.В., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу № 813/1587/16 за адміністративним

позовом ОСОБА_1, не прибув
до Головного управління Державної міграційної служби України Львівської області, представник не прибув
про визнання протиправним і скасування наказу, зобовязання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в якому із врахуванням заяви про зміни до позовної заяви просив:

- Визнати протиправними та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 100 від 10.05.2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- Зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не згідний із спірним наказом відповідача, оскільки такий видано безпідставно, без врахування всіх обставин під час розгляду заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначає, що підставою звернення із заявою про надання статусу біженця він зазначив, що у разі повернення на батьківщину він побоюється судового та не судового переслідування через свою активність у соціальних мережах щодо розміщення на своїх сторінках матеріалів, які викривають агресію ОСОБА_2 Федерації проти України, зокрема через анексію Криму та військові дії на Донбасі.

Ані в раніше поданих заявах в 2014 та 2015 роках, ані в матеріалах особової справи позивача до його звернення з заявою 10.05.2016 року не містилося вищезазначеної підстави для отримання захисту. Такі обставини виникли вже після попередніх звернень за визнанням біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач в судове засідання не прибув, надіслав 20.09.2017 року на електронну пошту суду клопотання в якому просив розглядати справу без його участі.

Позиція відповідача викладена у запереченні, відповідач просив відмовити у задоволенні позову повністю з наступних підстав.

10.05.2016 року громадянин ОСОБА_2 Федерації ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 10.05.2016 року № 100 позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», як заявнику, якому раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Про прийняте рішення позивача повідомлено ОСОБА_3 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10.05.2016 року № 66.

Відповідач вказує, що позивачу правомірно відмовлено в прийнятті заяви від 10.05.2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ні нормами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» ні Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649, не передбачають можливості шукачів захисту одночасно звертатись до різних територіальних органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, подав через канцелярію суду клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без участі представника відповідача.

Безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

10.05.2016 року Головним управлінням ДМС України у Львівській області прийнято наказ № 100 про відмову позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.05.2016 року Головним управлінням ДМС України у Львівській області повідомлено позивача ОСОБА_3 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 66.

У вказаному повідомленні були наведені наступні факти та обставини, які стали підставою для відмови ОСОБА_1 у прийнятті заяви:

«Відповідно до наданих Вами матеріалів, зокрема повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 29.12.2015 р. №503, виданого ГУ ДМС України в Одеській області, Ви 28.12.2015 р. звернулися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області.

Згідно наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 29.12.2015 р. №248, Вам було відмолено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та вручено відповідне повідомлення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням територіального органу ДМС України, Ви оскаржили його одночасно і до Державної міграційної служби України, і до Одеського окружного адміністративного суду.

Згідно із ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18.03.2016 р., у справі №815/1020/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобовязання скасувати наказ та вчинити певні дії, відкрито провадження.

12.04.2016 р. Ви подали до Одеського окружного адміністративного суду клопотання (вх.№9388/16) про зупинення провадження у справі для надання копії особової справи. Відповідно до ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 12.04.2016 р. (справа №815/1020/16), Ваше клопотання було задоволено.

29.04.2016 р. Ви звернулися до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою щодо видачі довідки про звернення за захистом в України на що Вам було надана обґрунтовану відповідь.

Враховуючи те, що станом на сьогоднішній день Ви оскаржуєте рішення (наказ) ГУ ДМС України в Одеській області від 29.12.2015 р. №248 як в Державній міграційній службі України так і в Одеському окружному адміністративному суді, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області не може прийняти у Вас заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до повного завершення усіх можливих проваджень за Вашим зверненням від 28.12.2015 р. до ГУ ДМС України в Одеській області, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості одночасного розгляду питання надання Вам міжнародного захисту в Україні декількома органами державної влади України.

Окрім того, відповідно до наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 11.12.2014 р. №201, Вам було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю умов, передбачених п. 1 та/або 13, ч. 1, ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», і законність даного рішення Головного управління підтверджено як Одеським окружним адміністративним судом (ухвала від 16.07.2015 р. у справі №815/1331/15), так і Одеським апеляційним адміністративним судом (ухвала від 22.09.2015 р. у справі №815/1331/15).

На підставі аналізу матеріалів та фактів, викладених у Вашій заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 10.05.2016 р., ГУ ДМС України у Львівській області не виявлено жодних нових обставин, які б свідчили про загрозу Вашого переслідування або загрозу Вашому життю, здоровю, свободі та безпеці у разі повернення до країни громадянської належності. Публічне спалення паспорта громадянина ОСОБА_2 Федерації, відповідно до законодавства РФ, передбачає адміністративну відповідальність. Відповідно до статті 19.16 Кодексу ОСОБА_2 Федерації про адміністративні правопорушення, «умисне знищення або псування документа, що посвідчує особу громадянина (паспорта), або недбале зберігання документа, що посвідчує особу громадянина (паспорта), що спричинило втрату документа, що посвідчує особу громадянина (паспорта), - тягне за собою попередження або накладення адміністративного штрафу в розмірі від ста до трьохсот рублів».

Відповідно до п. 56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Ви маєте право оскаржити рішення, звернувшись до суду, в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використала права на його оскарження, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших законних підстав для перебування в Україні».

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649, КАС України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Згідно ч. 6 ст. 5 цього ж Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно ч. 1 ст. 12 цього ж Закону, Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Згідно ч. 4 ст. 12 цього ж Закону, У разі якщо особа або її законний представник оскаржує рішення в судовому порядку, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Згідно п. 2.2 Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього ж Кодексу. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Судом встановлено що 28.12.2015 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 29.12.2015 р. №248, позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та вручено відповідне повідомлення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням територіального органу ДМС України, позивач оскаржили його одночасно і до Державної міграційної служби України, і до Одеського окружного адміністративного суду.

18.03.2016 року ухвалою судді Одеського окружного адміністративного суду у справі №815/1020/16 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобовязання скасувати наказ та вчинити певні дії, відкрито провадження.

Судом не враховуються обґрунтування позовних вимог позивача, оскільки на момент звернення до суду із позовною заявою по даній справі позивач оскаржував рішення (наказ) ГУ ДМС в Одеській області від 29.12.2015 року № 248 як в Державній міграційній службі так і в Одеському окружному адміністративному суді, відтак відповідачем правомірно відмовлено позивачу в прийнятті заяви від 10.05.2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до повного завершення усіх можливих проваджень за його зверненням від 29.12.2015 року, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості одночасного розгляду питання надання позивачу одного і того ж міжнародного захисту в Україні в різних територіальних органах ДМС.

З цих же підстав судом враховуються заперечення відповідача, оскільки спірний наказ відповідача прийнятий у відповідності до вимог чинного законодавства України із врахуванням факту оскарження ОСОБА_1 рішення ГУ ДМС в Одеській області.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем не переконують в обґрунтованості позовних вимог.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, із врахуванням повноважень суду згідно ст. 162 КАС України, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 94 КАС України, судові витрати та витрати на правову допомогу покладають на позивача.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 159-163, 167 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 25.09.2017 року.

Суддя Гавдик З.В.