Справа № 803/774/17
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/9166/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Рибачука А. І.,
суддів Багрія В. М., Старунського Д. М.,
за участю секретаря Андрушківа І. Я.,
представника відповідача Туревича А. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі № 803/774/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (далі військова частина НОМЕР_1 ), в якому просив зобов`язати відповідача провести розрахунок неотриманого ним речового майна, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому в день виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 компенсації за неотримане ним речове майно під час проходження військової служби та стягнути з відповідача на його користь компенсацію за неотримане речове майно.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що він проходив військову службу на посаді старшого помічника начальника штабу (з обліку, комплектування та проходження служби особовим складом) військової частини НОМЕР_1 . При звільненні зі служби мав право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно про що до звільнення подав відповідний рапорт, однак відповідач протиправно не виплатив йому таку компенсацію.
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року вказаний позов задоволено.
Не погодившись із зазначеною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на те, що у зв`язку із втратою 04 березня 2016 року чинності постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 відсутній нормативно правовий акт, який би визначав порядок розрахунку вартості неотриманого речового майна, що виключало можливість проведення такого розрахунку позивачу.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, посилаючись на викладені в ній обставини, просив її задовольнити.
Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце його проведення, тому відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого помічника начальника штабу (з обліку, комплектування та проходження служби особовим складом).
Наказом командувача Національної гвардії України від 17 травня 2017 року № 59 о/с позивача звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 01 червня 2017 року.
29 травня 2017 року позивач подав тимчасово виконуючому обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 рапорт, в якому просив виплатити йому грошову компенсацію за неотримане ним речове майно у зв`язку із його звільненням з військової служби.
В цей ж день відповідач відмовив ОСОБА_1 у здійсненні такої виплати, посилаючись на те, що розрахунок неотриманого ним речового майна здійснити неможливо у зв`язку із втратою чинності Положенням про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444.
Наказом від 01 червня 2017 року № 127 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав право на отримання при звільненні компенсації за неотримане речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі Порядок № 178), а відтак відмова відповідача здійснити йому таку виплату є протиправною.
Суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).
На момент видачі відповідачем наказів про звільнення позивача зі служби та виключення його зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, та подачі позивачем рапорту про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно стаття 9-1 Закону № 2011-XII була чинною в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» від 01 липня 2015 року № 567-VIII з врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008.
Так, частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-XII встановлено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Частиною другою статті 9-1 Закону № 2011-XII встановлено, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.
Порівняльно правовий аналіз частин першої та другої статті 9-1 Закону № 2011-XII свідчить про те, що вони по різному регулюють одні й ті ж правовідносини.
Зокрема, частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-XII питання визначення норм і термінів речового забезпечення військовослужбовців віднесено до повноважень Міністерства оборони України, Міністерства інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Голови Служби безпеки України, начальника Управління державної охорони України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, Голови Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Питання визначення порядку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно віднесено до повноважень Кабінету Міністрів України.
Кабінетом Міністрів України в свою чергу постановою від 16 березня 2016 року затверджено Порядок № 178, пунктом 3 якого визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення, у разі: звільнення з військової служби;
загибелі (смерті) військовослужбовця.
Натомість частиною другою статті 9-1 Закону № 2011-XII питання визначення норм і термінів віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, та визначено коло осіб, які мають право на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.
Слід зазначити, що коло осіб, які мають право на грошову компенсацію за неотримане речове майно визначено лише частиною другою статті 9-1 Закону № 2011-XII, відповідно до якої право на отримання такої компенсації мають тільки військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі.
З огляду на викладене слід зробити висновок, що на момент звернення ОСОБА_1 щодо отримання грошової компенсації замість речового майна Закон № 2011-XII передбачав право на отримання такої компенсації лише військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, а відповідно пункт 3 Порядку № 178 не підлягав застосуванню, оскільки суперечить нормам Закону № 2011-XII.
Відтак висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні позивач мав право на виплату йому компенсації за неотримане речове майно є помилковим.
Разом з тим згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Відповідно до частини дев`ятої статті 26 Закону № 2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Положення № 1153/2008), визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Тобто, виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. При цьому, виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише зі згоди такого військовослужбовця.
На момент виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 відповідач не провів з ним остаточного розрахунку по речовому майну, позивач не надавав згоди на виключення його зі списків, без проведення такого розрахунку, що свідчить про протиправність такого виключення, а відповідно належним способом захисту в спірних правовідносинах є заявлення вимог про визнання протиправними дій командира військової частини НОМЕР_1 щодо виключення позивача зі списків особового складу та скасування наказу про таке виключення.
Обрані позивачем способи захисту, з врахуванням встановленого статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України принципу диспозитивності, не дають можливості суду захистити його порушене право на отримання речового майна, що в свою чергу є підставою для відмови в задоволенні заявленого ним позову.
За наведених обставин, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 202 КАС України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України задовольнити.
Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2017 року у справі № 803/774/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання постанови в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді В. М. Багрій
Д. М. Старунський
Повний текст судового рішення виготовлено 25 вересня 2017 року.