Справа № 813/313/17
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/5611/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Богдан А.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи Вовчак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2017 у справі №813/313/17 за позовом ОСОБА_4 до Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_4 (надалі - позивач) звернувся в суд з позовом до Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції Львівської області (надалі - відповідач, Франківський ВДВС), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив зобов'язати Франківський ВДВС повернути ОСОБА_4 автомобіль марки Хонда д.н.з. НОМЕР_1.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2017 адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправними дії державного виконавця Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Білецького І.М. щодо проведення 16.01.2017 опису, арешту та вилучення майна ОСОБА_4, а саме -автомобіля НОМЕР_2; зобов'язано Франківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області повернути ОСОБА_4 належний йому автомобіль НОМЕР_2; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Франківський ВДВС подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при ухваленні даної постанови було зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, зокрема, на те, що державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлені законами України; опис, арешт та вилучення майна відбувалося в межах іншого виконавчого провадження.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 обґрунтована тим, що рішенням першої інстанції порушено її права як стягувача у виконавчому провадженні №53301074, оскільки саме в межах цього провадження було накладено арешт та вилучено автомобіль НОМЕР_3 з метою забезпечення виконання боржником ОСОБА_4 своїх зобов'язань перед ОСОБА_3 Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняту нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Представник позивача вимоги апеляційних скарг заперечив за їх безпідставністю.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши доводи апелянтів та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подані апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

На виконанні у Франківському ВДВС перебуває виконавче провадження ВП 38699343 з виконання виконавчого напису №1235, виданого 01.06.2013 приватним нотаріусом Паракуда І.В., яким звернуто стягнення на нерухоме майно, - квартири під номером 4, 4а, 4б, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, та належать ОСОБА_4, в рахунок погашення боргу в сумі 830 944,48 грн.

Постановою старшого державного виконавця Франківського ВДВС Борського Р.М. від 14.12.2016 зупинено вказане виконавче провадження відповідно до п.2 ч.1 ст.34 Закону України "Про виконавче провадження".

Постановою старшого державного виконавця Франківського ВДВС Борського Р.М. від 17.01.2017 поновлено виконавче провадження №38699343 з примусового виконання виконавчого напису №1235 від 01.06.2013.

Крім цього, судом встановлено, що 16.01.2017 Державним виконавцем Франківського ВДВС Білецьким І.М. проведено опис майна, зокрема, транспортний засіб марки HONDA CR-V, кузов НОМЕР_5, двигун НОМЕР_6; 2008 року випуску; ДНЗ НОМЕР_4, накладено арешт на це майно і встановлено обмеження позивачу у праві користування ним. Описане майно передано на відповідальне зберігання ОСОБА_8.

Не погодившись з такими діями відповідача ОСОБА_4 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, керувався тим, що державним виконавцем Франківського ВДВС порушено порядок проведення опису, арешту та вилучення належного позивачу транспортного засобу, такі дії було проведено в межах виконавчого провадження, яке було зупинене, а тому є протиправними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до п.7 р.XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (надалі - Закон №1404) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 18 Закону № 1404 передбачені обов'язки і права виконавців, обов'язковість вимог виконавців.

Законом № 1404 встановлено можливість зупинення державним виконавцем вчинення виконавчих дій, за наявності підстав, встановлених статтею 34 Закону.

Таким чином, у разі винесення постанови про зупинення виконавчого провадження держаним виконавцем не вчиняються жодні дії по примусовому виконанню відповідного виконавчого документу.

Відповідно до ч. 5 ст.35 Закону № 1404 після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов'язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову.

Судом встановлено, що виконавче провадження ВП 38699343 з виконання виконавчого напису №1235, виданого 01.06.2013 приватним нотаріусом Паракуда І.В., було зупинено у період з 14.12.2016 по 17.01.2017 .

Однак, у вказаний період, а саме - 16.01.2017, державним виконавцем Франківського ВДВС Білецьким І.М. проведено опис майна, що належить боржнику у вказаному виконавчому проваджені, зокрема, транспортного засобу марки HONDA CR-V, кузов НОМЕР_5, двигун НОМЕР_6; 2008 року випуску; ДНЗ НОМЕР_4, накладено арешт на таке майно і встановлено обмеження права користування. Вказаний транспортний засіб вилучено у позивача та передано на відповідальне зберігання іншій особі.

Щодо тверджень апеляційної скарги Франківського ВДВС про те, що вказані дії не є примусовим виконанням, і право їх вчиняти у період зупинення вчинення виконавчих дій передбачено ч. 4 ст. 36 Закону №1404, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 10 Закону №1404 заходами примусового виконання рішень є, зокрема: заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні.

Натомість, згідно з ч.4 ст. 35 Закону №1404 у період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.

Поряд з цим, ч.2 та ч.3 ст. 36 зазначеного вище Закону передбачено, що розшук майна боржника організовує виконавець шляхом подання запитів до відповідних органів, установ або проведення перевірки інформації про майно чи доходи боржника, що міститься в базах даних і реєстрах, та перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) або його місцезнаходженням. У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов'язковою для виконання поліцією.

Відповідно до Акта опису й арешту майна від 16.01.2017 року заборонено ОСОБА_4 відчужувати та користуватись описаним майном, а саме - транспортним засобом марки HONDA CR-V, ДНЗ НОМЕР_4, а також такий передано на відповідальне зберігання іншій особі.

З огляду викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вчинені державним виконавцем дії є протиправними, оскільки за своєю суттю є заходами примусового виконання рішення, вчинені в межах зупиненого виконавчого провадження, а не заходами розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.

Щодо мотивів апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо порушення її прав та інтересів як стягувача у виконавчому провадженні №53301074, відкритому на виконання виконавчого листа №464/1926/15ц, виданого 28.05.2015 року Сихівським районним судом м. Львова, то такі спростовуються матеріалами справи, оскільки арешт та вилучення належного позивачу транспортного засобу було здійснено в межах іншого виконавчого провадження, а саме - №38699343 з примусового виконання виконавчого напису №1235 від 01.06.2013, в якому стягувачем виступає ПАТ «Дельта Банк».

Апелянт - Франківський ВДВС - не погоджується також з рішенням суду першої інстанції в частині зобов'язання його повернути належний ОСОБА_4 автомобіль марки HONDA CR-V, ДНЗ НОМЕР_4, вважаючи, що такі дії є дискреційними повноваженнями відповідача. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997р., кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як вбачається з положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р., під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов'язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб'єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Суд першої інстанції встановив, що дії відповідача, які призвели до вилучення у позивача транспортного засобу та заборони користуватися та розпоряджатися ним є протиправними, а тому колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов'язання Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області повернути ОСОБА_4 належний йому автомобіль марки HONDA CR-V, ДНЗ НОМЕР_4.

Таким чином, аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог і в цій частині.

Відповідно до вимог частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до вимог ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов переконання, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а отже, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційні скарги Франківського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.03.2017 у справі №813/313/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя М. В. Костів
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель

Повний текст ухвали складено 25.09.2017.