Справа № 826/18633/16
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Горяйнов А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Желтобрюх І.Л. та Файдюка В.В.,

за участю секретаря - Казюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Генерального штабу Збройних Сил України на постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 27 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до начальника військової служби правопорядку у Збройних Силах України - начальника Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича, Головного управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України та Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправними дій, скасування наказів та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень, просила суд:

- визнати протиправними дії т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України - начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна І.Л., що полягає у направленні ОСОБА_2 до НВМКЦ «Головний військовий госпіталь» для проходження військово-лікарської комісії поза її згодою;

- визнати протиправними дії т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України - начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна І.Л., що полягає у примушенні ОСОБА_2 лікуватися у клініці психіатрії НВМКЦ «Головний військовий госпіталь» поза її згодою;

- визнати протиправними дії т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України - начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна І.Л., що полягає у притягненні ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та накладенню дисциплінарного стягнення - догана наказом від 04 листопада 2016 року № 275;

- скасувати наказ т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України - начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна І.Л. від 04 листопада 2016 року № 275 щодо притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та накладенню їй дисциплінарного стягнення - догана;

- скасувати наказ першого заступника Генерального штаба Збройних сил України від 14 грудня 2016 року № 414 про звільнення майора ОСОБА_2 з військової служби в запас за пунктом «к» (у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати службу військовослужбовцем - жінкою, яка має дитину віком до 18 років) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»;

- зобов'язати першого заступника Генерального штаба Збройних сил України звільнити у запас майора ОСОБА_2, офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби правопорядку Збройних сил України за сімейними обставинами, керуючись частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», на підставі рапорту від 05 жовтня 2016 року;

- за вчинення дій, що принижують честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, стягнути з військової служби правопорядку у Збройних силах України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 100000 грн. 00 коп.

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 27 червня 2017 року вказаний адміністративний позов задоволено частково:

- скасовано наказ першого заступника Генерального штаба Збройних сил України від 14 грудня 2016 року № 414 про звільнення майора ОСОБА_2 з військової служби в запас;

- зобов'язати Генеральний штаб Збройних сил України звільнити у запас майора ОСОБА_2, офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень управління запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби правопорядку Збройних сил України на підставі рапорту від 05 жовтня 2016 року, із врахуванням висновків цієї постанови;

- скасовано наказ т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України - начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна І.Л. від 04 листопада 2016 року № 275 щодо накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач - Генеральний штаб Збройних Сил України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що до рапортів про звільнення від 05 та 28 жовтня 2016 року не була додана нотаріально завірена копія свідоцтва про народження дитини, яка не досягла 18 років. Також апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не зазначив у чому полягає незаконність наказів від 04 листопада 2016 року № 275 та від 14 грудня 2016 року № 414.

Під час судового засідання представник відповідачів підтримав апеляційну скаргу Генерального штабу Збройних Сил України та просив суд її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Генерального штабу Збройних Сил України задовольнити частково, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 27 червня 2017 року - скасувати у частині виходячи із наступного.

Згідно з ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Суд встановив, що ОСОБА_2 проходила військову службу у Збройних силах України на підставі контракту від 26 травня 2016 року на посаді на офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень управління запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби порядку Збройних сил України у званні майора.

Позивач зверталася до безпосереднього керівника із рапортами від 05 жовтня 2016 року, 28 жовтня 2016 року та 05 грудня 2016 року, у яких просила звільнити її з військової служби у запас за п. «а» ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (з огляду на наявність дитини до 18 років та небажання проходити військову службу).

Позивачу 02 листопада 2016 року було видане направлення на стаціонарне обстеження та лікування до НВКМЦ «ГВКГ».

Наказом начальника Військової служби правопорядку у Збройних силах України - начальника Головного управління військової служби правопорядку Збройних сил України від 04 листопада 2016 року № 275 «Про покарання винних» на позивача було накладене дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Згідно з наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних сил України від 14 грудня 2016 року № 414 ОСОБА_2 звільнена з військової служби у запас за п. «к» ч. 1 ст. 6 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (жінка, яка має дитину віком до 18 років).

Не погоджуючись із такими діями та рішеннями, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що направлення ОСОБА_2 до НВМКЦ «Головний військовий госпіталь» для проходження військово-лікарської комісії відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції визнав необґрунтованою вимогу позивача про зобов'язання першого заступника Генерального штаба Збройних сил України звільнити її у запас за ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», адже ОСОБА_2 не подавала рапорт про звільнення зі служби із зазначеної підстави.

Також суд першої інстанції визнав правомірними дії відповідачів щодо зміни підстави для звільнення ОСОБА_2 із зазначеної у рапортах від 05 жовтня 2016 року, 28 жовтня 2016 року та 05 грудня 2016 року - п. «а» ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (з огляду на наявність дитини до 18 років та небажання проходити військову службу) та п. «к» ч. 1 ст. 6 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (жінка, яка має дитину віком до 18 років).

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач зобов'язаний був звільнити позивача зі служби на підставі її рапорту від 05 жовтня 2016 року.

Підставою для скасування наказу від 04 листопада 2016 року № 275 «Про покарання винних» суд першої інстанції зазначив те, що накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани стало можливим внаслідок не своєчасного прийняття наказу про її звільнення зі служби на підставі рапорту від 05 жовтня 2016 року.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що належним способом захисту прав позивача у даному випадку є скасування наказів про звільнення та накладення дисциплінарного стягнення, а також зобов'язання відповідача звільнити ОСОБА_2 на підставі рапорту від 05 жовтня 2016 року з урахуванням висновків суду (фактично, змінивши підставу звільнення, зазначену у рапорті на п. «к» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»).

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції у частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2

Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність дій відповідача щодо зміни формулювання матеріально-правової підстави для звільнення позивача зі служби. Разом з тим, колегія суддів вважає необхідним уточнити підстави для визнання таких дій правомірними.

Положеннями п. «б» ч. 2 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» передбачено, що звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, проводиться на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Таким чином, позивач, яка проходила військову службу за контрактом, могла бути звільнена у запас з підстав, передбачених як ч. 6, так і ч. 8 ст. 26 вказаного Закону.

У відповідності до пп. «а» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 (введення воєнного стану) або 3 (прийняття рішення про демобілізацію) цієї частини - жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.

Згідно з п. «к» ч. 6 ст. 26 вказаного Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем - жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років.

Відтак, зазначеними нормами права фактично передбачена спільна підстава для звільнення жінки з військової служби - наявність у неї дитини до 18 років, а також не бажання проходити військову службу. Визначення норми права, яка підлягає застосуванню, здійснюється з урахуванням періоду (в особливий період чи період мобілізації), протягом якого жінка подала рапорт про звільнення зі служби.

Відповідно до абз.абз. 4, 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Як вірно встановив суд першої інстанції, Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію та встановлено, що він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 18 березня 2014 року). Згідно п. 3 вказаного Указу, мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Указом Президента України від 06 травня 2014 № 454/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07 травня 2014 року).

Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 22 липня 2014 року (набрав чинності 24 липня 2014 року), оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року набрав чинності 20 січня 2015 року).

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що з моменту прийняття Указу від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.

Також колегія суддів враховує, що зазначеними Указами Президента України часткову мобілізацію було оголошено на чітко визначені періоди. Станом на жовтень 2016 року кожен із періодів мобілізації закінчився.

Як раніше зазначалося, підстава для звільнення зі служби, передбачена пп. «а» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», застосовується виключно у період мобілізації. Оскільки на час звернення ОСОБА_2 із рапортами від 05 жовтня 2016 року, 28 жовтня 2016 року та 05 грудня 2016 року періоди, на які оголошувалася мобілізації, закінчилися, підстави для її звільнення зі служба за вказаною нормою права - відсутні.

Враховуючи, що зазначена позивачем у рапортах причина звільнення зі служби відповідає п. «к» ч. 6 ст. 26 вказаного Закону, колегія суддів вважає правомірними дії відповідача щодо зміни матеріально-правової підстави звільнення при видачі наказу від 14 грудня 2016 року № 414.

Згідно з матеріалами справи, ОСОБА_2 не була звільнена з військової служби на підставі рапортів від 05 жовтня 2016 року та 28 жовтня 2016 року, оскільки не надала оригінал свідоцтва про народження дитини.

Вимога щодо надання разом з рапортом про звільнення жінки зі служби в особливий період документів, що підтверджують наявність дитини (дітей) віком до 18 років встановлена п. 13 Переліком документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовців з військової служби, що є додатком № 18 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170.

Під час розгляду і вирішення справи суд першої інстанції виходив з того, що копія свідоцтва про народження дитини позивача, яка станом на жовтень 2016 року не досягла 18 років, перебуває у матеріалах особової справи. На думку суду першої інстанції, за таких обставин ненадання разом з рапортом зазначеного документа не могло бути підставою для не прийняття рішення про звільнення ОСОБА_2 з військової служби.

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду необґрунтованим, адже недотримання військовослужбовцем встановленого порядку реалізації права на звільнення (надання документів не у повному обсязі) є достатньою підставою для відмови у задоволенні рапорту.

Наявність у відповідача фактичної можливості встановити, що ОСОБА_2 має дитину віком до 18 років з інших джерел, зокрема з матеріалів особової справи, не звільняє позивача від обов'язку дотримуватися нормативно-правового акту, який встановляє порядок подачі документів на звільнення.

Позивач не заперечує, що їй було роз'яснено про необхідність подання разом із рапортом оригіналу свідоцтва про народження або його нотаріально засвідченої копії.

Також колегія суддів враховує, що позивач не повідомляла про неможливість надання такого документа із незалежних від неї причин та необхідність у зв'язку з цим використання примірника свідоцтва про народження дитини, який знаходиться у матеріалах справи.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач не був зобов'язаний приймати рішення про звільнення позивача з роботи на підставі рапортів від 05 та 28 жовтня 2016 року, які були подані з порушенням п. 13 додатку № 18 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджена наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту прав позивача є помилковим та не відновлював порушене, на думку суду першої інстанції, право позивача на своєчасне звільнення зі служби.

Так, постановою суду від 27 червня 2017 року було скасовано наказ від 14 грудня 2016 року № 414 про звільнення майора ОСОБА_2 з військової служби в запас за п. «к» (у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати службу військовослужбовцем - жінкою, яка має дитину віком до 18 років) ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» та зобов'язано повторно звільнити позивача з військової служби з також ж підстави.

Зобов'язання відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі рапорту від 05 жовтня 2016 року не призведе до зміни дати звільнення на більш ранню, ніж зазначена у наказі від 14 грудня 2016 року № 414. У період з 05 жовтня по 14 грудня 2016 року ОСОБА_2 виконувала обов'язки військової служби, користувалася правами військовослужбовця, проходила військово-лікарську комісію, отримувала грошове забезпечення. Крім того, звільнення особи зі служби з дати, яка передує видачі відповідного наказу суперечить вимогам закону. Також колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не вирішував питання про поновлення ОСОБА_2 на службі, у зв'язку з чим у період з дати скасування наказу від 14 грудня 2016 року № 414 та прийняття нового наказу про звільнення позивач перебувала б у не визначеному правовому становищі.

За таких обставин колегія суддів вважає необхідним скасувати постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 27 червня 2017 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про скасування наказу першого заступника Генерального штаба Збройних сил України від 14 грудня 2016 року № 414 про звільнення майора ОСОБА_2 з військової служби в запас та зобов'язання Генерального штабу Збройних сил України звільнити у запас майора ОСОБА_2, офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень управління запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби правопорядку Збройних сил України на підставі рапорту від 05 жовтня 2016 року, із врахуванням висновків цієї постанови та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вимога про скасування наказу т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України - начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича від 04 листопада 2016 року № 275 щодо накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді догани була заявлена після закінчення строку звернення до суду.

У відповідності до ч. 3 ст. 99 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Положеннями абз. 1 ч. 2 ст. 99 КАС України передбачено, що строк, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до акту про доведення наказу від 09 листопада 2016 року наказ від 04 листопада 2016 року № 275 про накладення дисциплінарного стягнення був оголошений ОСОБА_2 09 листопада 2016 року. У заяві про уточнення позовних вимог та збільшення позовних вимог позивач також зазначила, що вказаний наказ був їй оголошений 09 листопада 2016 року.

Таким чином, місячний строк звернення до суду з вимогою про скасування наказу від 04 листопада 2016 року № 275 розпочинається 09 листопада 2016 року та сплинув 09 грудня 2016 року.

Разом з тим, заяву про збільшення позовних вимог, яка містить вимогу про скасування зазначеного наказу, ОСОБА_2 подала 21 грудня 2016 року, тобто після закінчення строку, встановленого ч. 3 ст. 99 КАС України.

Перевіряючи наявність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, колегія суддів встановила, що у період з 03 по 23 листопада 2016 року ОСОБА_2 знаходилася на лікуванні в НВМКЦ «ГВКГ». Проміжок часу, що залишився до закінчення строку звернення до суду із вимогою про скасування наказу від 04 листопада 2016 року № 275 був достатнім. Також колегія суддів враховує, що у зазнаний період ОСОБА_2 звернулася до суду з даним адміністративним позовом (28 листопада 2016 року) та уклала договір про надання правової допомоги (07 грудня 2016 року).

За таких обставин колегія суддів не встановила підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, у зв'язку з чим вимога позивача про скасування наказу від 04 листопада 2016 року № 275 підлягає залишенню без розгляду.

Отже, доводи апеляційної скарги Генерального штабу Збройних Сил України частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 27 червня 2017 року, та є підставами для її скасування у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 99, 100, 157, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 203, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Генерального штабу Збройних Сил України - задовольнити частково.

Постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 27 червня 2017 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 - скасувати та прийняти у цій частині нове рішення, яким:

- у задоволенні вимог про скасування наказу першого заступника Генерального штаба Збройних сил України від 14 грудня 2016 року № 414 про звільнення майора ОСОБА_2 з військової служби в запас та зобов'язання Генерального штабу Збройних сил України звільнити у запас майора ОСОБА_2, офіцера відділу виявлення військових злочинів та інших правопорушень управління запобігання, виявлення злочинів та інших правопорушень головного управління військової служби правопорядку Збройних сил України на підставі рапорту від 05 жовтня 2016 року, із врахуванням висновків цієї постанови - відмовити;

- позовну вимогу про скасування наказу т.в.о. начальника військової служби правопорядку у Збройних силах України - начальника головного управління Військової служби правопорядку Збройних сил України генерал-майора Криштуна Ігоря Леонідовича від 04 листопада 2016 року № 275 щодо накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді догани - залишити без розгляду.

В іншій частині постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 27 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді І.Л. Желтобрюх

В.В. Файдюк

Постанова складена у повному обсязі 26 вересня 2017 року.

Головуючий суддя Горяйнов А.М.

Судді: Файдюк В.В.

Желтобрюх І.Л.