Справа № 826/18177/16
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

27 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кучми А.Ю.,

при секретарі: Кривді В.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2017 по справі за його адміністративним позовом до Київської міської ради, треті особи: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради (далі - КРМ), треті особи: Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), ОСОБА_3, в якому просить постановити рішення, яким зобов'язати КМР виділити у відповідності до вимог державних будівельних норм під'їзд до належної позивачу земельної ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.08.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу про скасування незаконної, на його думку, постанови суду першої інстанції та просить постановити нову про задоволення позовних вимог.

При цьому апелянт посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права, незаконність та необ'єктивність судового рішення, що є безумовною підставою для його скасування.

Перевіривши повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.03.2006 п. 88 рішення КМР №245/3336 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд» вирішено: «Затвердити проект відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1. Передати позивачу, за умови виконання п. 88.1 цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування».

22.05.2008 позивачу ГУ земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га за вищевказаною адресою.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до КМР з клопотаннями щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаражу, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для проїзду пожежних машин на АДРЕСА_1.

Листами Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) №057024-08/М-11028-18296 від 22.12.2015, №057024-08/М-2196-3142 від 29.03.2016, №5 від 01.09.2016, №057024-ОП/М-6026-3600 від 31.03.2017 позивача повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення його клопотань.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що незважаючи на те, що він в установленому законом порядку отримав у власність земельну ділянку, останній не має реальної можливості нею користуватися із-за відсутності під'їзду. Перешкодою для такого користування є те, що сусід громадянин ОСОБА_3 з одного боку самовільно звів паркан та веде на земельній ділянці присадибне господарство, а з іншого боку, на думку позивача, незаконно зведено станцію технічного обслуговування.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач діяв в межах та спосіб, передбачених Конституцією та законодавством України.

Перевіривши повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, колегія суддів приходить до висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам… .

При цьому, зі змісту ст.ст. 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» випливає, що доцільність, порядок та умови володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності визначаються відповідною радою.

З матеріалів справи вбачається, що за рішення відповідача ОСОБА_2 є власником земельної ділянки розміром 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1, однак, останній позбавлений реальної можливості користуватися нею, оскільки відсутній під'їд до ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався до державних органів з метою усунення порушень земельного законодавства.

Так, у ході перевірки спеціалістами Департаменту земельних ресурсів дотримання вимог земельного законодавства за зазначеною вище адресою, виявлено самовільне зайняття земельної ділянки ОСОБА_3 та надано вказівку усунути виявлене порушення вимог земельного законодавства. Оскільки, у встановлений термін порушення усунуто не було, матеріали перевірки були направлені до прокуратури Дніпровського району м. Києва для вжиття заходів реагування відповідно до наданих повноважень.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

В своєму рішенні від 07.07.2015 №21-34а15 колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України зазначила, що суди дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами КАС України.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм ЗК України, колегія суддів вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано ст. 6 Конвенції стосовно "суду, встановленого законом". Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Колегія суддів звертає увагу, що у справі, яка розглядається, спір стосується питання щодо доступу позивача до своєї власності.

Так, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналізуючи вищевикладене, зазначений спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері саме публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства. Саме така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 14.06.2016 №21-41а16.

До того ж, в судовому засіданні представник Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) визнав, що даний спір розглядається неналежним судом, оскільки він не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, а має розглядатися за правилами ЦПК.

Виходячи з вказаного, судова колегія приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, оскільки фактично потребує вирішення питання доступу до власності шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми процесуального та матеріального права, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги, оскільки під час апеляційного провадження встановлено, що суд першої інстанції допустив порушення при визначенні даного спору, як адміністративного, внаслідок чого помилково прийняв цей позов до свого провадження, а тому всі послідуючі процесуальні дії не можуть визнаватися законними.

Таким чином, колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 198 КАС України має право скасувати постанову і закрити провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 203, 205, 206 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 серпня 2017 року - скасувати, провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено: 27.09.2017.

Головуючий-суддя: І.В. Саприкіна

Судді: О.В. Карпушова

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Карпушова О.В.

Кучма А.Ю.