Справа № 602/58/17
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/7165/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Богдан А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Лановецького районного суду Тернопільської області від 15.05.2017 у справі №602/58/17 за позовом ОСОБА_1 до Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У січні 2017 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся в суд з позовом до Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, в якому просив визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо відмови в донарахуванні і виплаті несплаченої частини державної соціальної допомоги як дитині війни; зобов'язати здійснити перерахунок, індексацію та виплату соціальної допомоги дитині війни у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком з 1 січня 2010 року, в подальшому нараховувати і виплачувати зазначену соціальну допомогу у повному розмірі довічно. Позивач також просить поновити пропущений строк для звернення до суду, посилаючись на незнання норм чинного законодавства.

Ухвалою Лановецького районного суду Тернопільської області 15 травня 2017 року залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до Лановецького об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в частині позовних вимог за період з 01 січня 2010 року по 21 липня 2016 року з урахуванням проведених виплат.

Постановою Лановецького районного суду Тернопільської області від 15.05.2017 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Лановецького об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання діянь (бездіяльності) та відмови в донарахуванні і виплаті несплаченої частини державної соціальної допомоги як дитині війни протиправними, зобов'язання здійснити перерахунок, індексацію та виплату соціальної допомоги дитині війни у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком з 22 липня 2016 року по 21 січня 2017 року, в подальшому нараховувати і виплачувати зазначену соціальну допомогу у повному розмірі довічно.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в звязку з чим просив постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

На підставі ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 відповідно до ст.1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має статус дитини війни, що підтверджується також копією пенсійного посвідчення.

У грудні 2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою щодо поновлення його порушених прав дитини війни, виплати у повному розмірі державної соціальної допомоги та надання інформації.

Листом від 16.12.2016 року №4881/02 відповідач повідомив про розмір отриманої позивачем надбавки за статус «діти війни» та зазначив, що пенсія та надбавки виплачуються в повному обсязі відповідно до законодавства, що діє на даний час.

Вважаючи такі дії, які позивач розцінив як відмову у виплаті надбавки як дитині війни, протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлені законодавством України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Закон України "Про соціальний захист дітей війни" № 2195-IV від 18 листопада 2004 року (зі змінами та доповненнями), встановлює правовий статус дітей війни та визначає основи їх соціального захисту та гарантує їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Статтею 1 вказаного закону передбачено, що дитина війни - це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років.

Як було встановлено за матеріалами справи, ОСОБА_1 має статус дитини війни, що не є спірним між сторонами.

Відповідно до ст.6 Закону (в редакції на час прийняття) було встановлено, що дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Редакція цієї статі зазнавала протягом часу певних змін, в той же час, згідно із внесенням останніх змін згідно із Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28.12.2014, положення ч.1 ст.6 Закону було викладено в новій редакції, а саме було встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Редакція цієї статті є діючою на час виникнення між сторонами спірних правовідносин та неконституційною не визнавалась. Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" також не було встановлено змін щодо застосування положень ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни".

Тобто, якщо положеннями попередньої редакції цієї ст.6 Закону визначались одні правила та розмір, що підлягав застосуванню при підвищенні доплати - виходячи з розміру 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, то згодом, безпосередньо станом за спірний період, встановлений зовсім інший порядок та розмір, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 Постанови №1381 в редакції із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 112 від 25.03.2014, було встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і «Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 66,43 гривні. Тобто, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66 грн. 43 коп.

Судом апеляційної інстанції також враховані висновки п.п.2.1 п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду №20-рп/2011 від 26.12.2011 р., в якому зазначено, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що нараховуючи та сплачуючи позивачу щомісячну доплату до пенсії, як "дитині війни" у період з 22.07.2016 року по 21.01.2017 року у розмірі 66,43 гривень Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області діяло правомірно на підставі діючого законодавства України.

Відповідач, здійснюючи нарахування та виплати у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв з урахуванням вимог законодавства, та він не міг застосовувати не існуючої норми. Питання щодо розміру доплат, є питанням та прерогативою самої держави, як і її відповідальності. Законодавцем визначено, що саме Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями визначати порядок та розмір виплат дітям війни. Відповідач не є особою, яка сама встановлює та визначає правове регулювання цих питань, пенсійний орган є суб'єктом владних повноважень, який є виконавцем в межах цих відносин.

Отже, виходячи з вищезазначеного та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку що відповідач при виплаті позивачу, як дитині війни 66, 43 грн діяв на підставі, у межах повноважень та згідно з чинним законодавством України, а тому не порушило права та законні інтереси позивача. Відповідач не мав правих підстав для застосування до спірних правовідносин положення ст.6 Закону, в редакції на час прийняття, норми яких на теперішній час існують та діють в іншій редакції закону, та у інший спосіб регулюють спірні правовідносини. Такої правової можливості не має також і суд.

Що стосується вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача продовжувати виплачувати позивачу доплату до пенсії в подальшому з врахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для їх задоволення. При чому, колегія суддів звертає увагу на похідний характер такої вимоги від попередніх, що складали суть спірного питання щодо наявності права позивача на отримання доплати у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Лановецького районного суду Тернопільської області від 15.05.2017 у справі №602/58/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя М. В. Костів
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель

Повний текст ухвали складено 25.09.2017.