Справа № 821/642/17
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 821/642/17

Категорія: 10.3.4 Головуючий в 1 інстанції: Кузьменко Н.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 26 травня 2017 року по справі за адміністративним позовом Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до публічного акціонерного товариство «Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання у 2016 році нормативу створення робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, -

ВСТАНОВИВ:

Херсонське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало апеляційну скаргу на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 26 травня 2017 року, в якій просить суд скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Постановою від 26 травня 2017 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Херсонський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні адміністративного позову Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до публічного акціонерного товариства «Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання у 2016 році нормативу створення робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, у загальному розмірі 1 494 491,15 грн.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального і процесуального права.

Так апелянт зазначає, що відповідно до ч. 2 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 № 875-ХІІ, зі змінами та доповненнями підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого ч. 1 ст.19 зазначеного Закону і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Зазначає апелянт і про те, що відповідно до ч. 3 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог ст.18 цього Закону.

За таких обставин апелянт вважає, що законодавством чітко закріплено умови, які повинно виконувати кожне підприємство, а також закріплено стягнення адміністративно-господарських санкцій у разі невиконання даного нормативу. При цьому жодних обмежень, чи то будь-яких підстав звільнення від такої сплати законодавством не передбачено. Однак, на думку апелянта, суд першої інстанції, всупереч нормам законодавства, без належного правового обґрунтування прийняв протилежне рішення по справі і звільнив відповідача від сплати адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення термінів сплати санкцій, яка нараховується відповідно до наказу Міністерства праці та соціальної політики України №223 від 15.05.2007 р.

На думку апелянта суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що відповідно до ст.22 Закону України «Про зайнятість населення» (в редакції від 30.08.2016. №5067-17), основним завданням державної служби зайнятості є право, а не обов'язок, направляти для працевлаштування на підприємства, в установи і організації всіх форм власності при наявності там вільних робочих місць (вакантних посад) громадян, які звертаються до служби зайнятості, відповідно до рівня їх освіти і професійної підготовки.

За таких обставин, апелянт звертає увагу на те, що за нормами чинного законодавства України, звернення до органів влади, надання звітності про наявність вакансій для інвалідів, не можна вважати виконанням нормативу працевлаштування інвалідів, оскільки частина 5 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» прямо вказує, що виконанням нормативу робочих місць вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, інвалідів, для яких це місце роботи є основним. А тому, якщо на підприємстві з будь-яких причин не було працевлаштовано необхідної кількості інвалідів дане підприємство є таким, що не виконало норматив. При цьому, на думку апелянта, причини такого невиконання не мають суттєвого значення.

За таких обставин апелянт вважає, що всі підприємства зобов'язані або виконувати встановлений Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» норматив працевлаштування інвалідів (інше чинним законодавством не передбачено), або перераховувати до Державного бюджету України відповідну суму адміністративно-господарських санкцій, які використовуються на фінансування заходів із соціальної, трудової, фізкультурно-спортивної реабілітації інвалідів, надання цільових позик на створення робочих місць, передбачених для працевлаштування інвалідів. Тобто у випадку неможливості з будь-яких причин працевлаштувати інваліда на одному підприємстві йому будуть створені необхідні умови для роботи на іншому підприємстві за рахунок даних коштів.

З огляду на викладене, апелянт вважає, що суд першої інстанції при прийнятті судового рішення не з'ясував всіх обставин, що мають суттєве значення для вирішення спору, зробив висновки, що не відповідають дійсним обставинам справи та нормам діючого законодавства.

Публічне акціонерне товариство «Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» письмових заперечень на апеляційну скаргу не надало.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що ПАТ «Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» відноситься до суб'єктів господарювання, яким відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлюється норматив робочих місць по працевлаштуванню інвалідів.

01 лютого 2017 року відповідач подав до Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік (форма № 10-ПІ), відповідно до якого: середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 2555 осіб; з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 86 осіб; кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на підприємстві відповідача на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 102 особи; фонд оплати праці штатних працівників - 237985200 грн.

Також суд першої інстанції встановив, що оскільки відповідач не забезпечив зайняття 16 робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2016 році до нього застосовано адміністративно-господарські санкції в розмірі середньорічної заробітної плати штатного працівника за кожне місце, тобто 1490318,24 грн., та на суму боргу нарахована пеня за період прострочення сплати адміністративно-господарських санкцій з 19 квітня 2017 року по 25 квітня 2017 року в розмірі 4172,91 грн.

20 березня 2017 року на адресу відповідача направлений лист №03-01-08/889 про необхідність сплати адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування інвалідів у 2016 році в розмірі 1490318,24 грн.

Суд першої інстанції встановив, що 20 березня 2017 року на адресу Херсонського міського центру занятості позивач направив лист №01-10/81, в якому просив надати інформацію відносно ПАТ «Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго».

04 квітня 2017 року Херсонський міський центр зайнятості листом №04-23/1024 повідомив позивача, що станом на 01.01.2016 року у базі даних Херсонського міського центру зайнятості зареєстровано 20 вакансій за посадою «контролер енергонагляду» та 2 вакансії за посадою «доглядач», які були внесені у 2015 році відповідно до Форми 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу». В 2016 році ПАТ «Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» надало до центру зайнятості ще 9 вакансій. Протягом 2016 року на ПАТ «Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» видано 7 направлень на працевлаштування за посадою «контролер енергонагляду» особам з обмеженими фізичними можливостями, з них 1 особа відмовилась від запропонованої вакансії, а 6 особам відмовлено роботодавцем, з яких: 5 особам відмовлено у працевлаштуванні за станом здоров'я на підставі довідки МСЕК та 1 особі відмовлено у працевлаштуванні без зазначення причин відмови хоча за висновком МСЕК особа може працювати «контролером енергонагляду».

Також суд першої інстанції встановив, що відповідач подавав звіти про наявність вакантних робочих місць (форма № 3-ПН).

Протягом 2016 року відповідач подавав оголошення в газету «Гривна», в яких повідомляв про наявність вакансій для інвалідів. Товариство, на запрошення Херсонського міського центру зайнятості, неодноразово приймало участь в ярмарках вакансій з метою працевлаштування осіб з обмеженими фізичними можливостями.

Стосовно направленого на працевлаштування єдиного інваліда, який не мав протипоказань МСЕК для роботи «контролером енергонагляду» ОСОБА_1, суд першої інстанції встановив, що ця особа не підійшла відповідачу, а в корінці направлення на працевлаштування №0021002 від 08.09.2016 року зазначено «Просимо направити на це робоче місце іншу кандидатуру».

Також суд першої інстанції зазначив, що в листі відповідача №22/26-204 від 07.09.2016 року на адресу в.о. голови Херсонської медико-соціальної експертної комісії №3 Комсомольського району (офтальмологічна) повідомив, що на підприємстві є вакансія контролера енергонагляду 1 групи для людей, які мають інвалідність, але робота пов'язана з нервово-емоційним навантаженням, несприятливими метеоумовами, перебуванням працівника на вулиці, постійною ходою по сходах багатоповерхових будинків, зніманням показників приладів обліку, які розташовані на висоті 1,5 м від підлоги в приміщеннях та у дворах абонентів, постійне спілкування з людьми. Відповідач просив роз'яснити чи може ОСОБА_1 з хворобою зору (3 група інвалідності по зору) працювати на такій посаді, доказів можливості ОСОБА_1 працювати в вищезазначених умовах сторони суду не надали.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Статтею 18-1 цього Закону встановлено, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Також суд першої інстанції зазначив, що відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно: - розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів; - здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Послався суд першої інстанції і на статтю 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», якою передбачено, що підприємства, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Також суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин припис частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, відповідно до яких учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до матеріалів справи згідно зі звітом форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік - середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві становить 2555 осіб, з них інвалідів 86 осіб. Норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2016 році для відповідача становив 102 осіб. Позивачем виявлено, що встановлений норматив робочих місць для інвалідів на 2016 рік відповідач не виконав, а тому на підставі встановлених порушень відповідачу визначено суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про те, що на підприємстві протягом 2016 року існували вакантні місця для працевлаштування інвалідів, інформація про які зазначалася у звітах про наявність вакансій форми № 3-ПН, які направлялись Херсонському міському центру зайнятості, що підтверджено і самим центром зайнятості в листі №04-23/1024 від 04 квітня 2017 року, який направлявся на адресу позивача.

При вирішення справи по суті суд першої інстанції врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах цього суду № 21-60а11 від 20.06.2011 року; № 21-105а12 від 26.06.2012 року; № 21-95а13 від 02.04.2013 року, відповідно до якої обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, за умови, що підприємство вжило усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. При цьому такими заходами є подання підприємством до центру зайнятості звітів по формі 3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, тобто факт повідомлення компетентного держаного органу про виділення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Також суд першої інстанції зазначив, що у постанові Верховного Суду України від 19.11.2013 року у справі № 21-397а13 висловлено позицію, що звіти до центру зайнятості форми 3-ПН підприємством повинні подаватися щомісячно.

Дослідивши надані відповідачем копії звітів форми № 3-ПН, які подавалися товариством до центру зайнятості щомісяця, суд першої інстанції встановив, що відповідачем створено вакансії для працевлаштування інвалідів, а на запропоновані вакантні посади можливе працевлаштування інваліда.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що при поданні звітів до центру зайнятості товариство зазначило про наявні для інвалідів вакансії, а тому на нього не може покладатись відповідальність за не направлення уповноваженим органом необхідної кількості інвалідів, оскільки відповідач прикладав всіх зусиль по працевлаштуванню інвалідів та направляв відповідні оголошення в засоби масової інформації, як наприклад в газету «Гривна», постійно брав участь у міні-ярмарках вакансій, яких за 2016 рік було проведено 6, але відповідні дії не призвели до заповнення 16 вакантних місць.

Враховуючи всі фактичні обставини справи суд першої інстанції встановив, що відповідач вжив усіх можливих заходів для працевлаштування інвалідів відповідно до встановленого статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» нормативу робочих місць, а тому немає підстав для застосування до нього адміністративно-господарських санкцій за порушення нормативу щодо працевлаштування інвалідів, та як наслідок відсутні правові підстави для стягнення з відповідача пені за порушення строків сплати таких санкцій.

При цьому суд першої інстанції зауважив, що позивач належними доказами не підтвердив правомірність своєї позиції, як того вимагають приписи ст. 71 КАС України.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Предметом спору в цій справі є стягнення з публічного акціонерного товариство «Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання у 2016 році нормативу створення робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

При цьому спірним у цій справі є підстави за яких апелянт вважає обґрунтованими свої вимоги, а саме те, що за нормами діючого законодавства України, звернення до органів влади, надання звітності про наявність вакансій для інвалідів, не можна вважати виконанням нормативу працевлаштування інвалідів, оскільки виконанням нормативу робочих місць вважається працевлаштування інвалідів, для яких це місце роботи є основним, а тому, якщо на підприємстві з будь-яких причин не було працевлаштовано необхідної кількості інвалідів дане підприємство є таким, що не виконало норматив та зобов'язано перераховувати до Державного бюджету України відповідну суму адміністративно-господарських санкцій.

Апеляційний суд зазначає, що сторонами у справі не оспорюється та підтверджено матеріалами справи те, що:

- 01 лютого 2017 року ПАТ Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» подало до Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік (форма № 10-ПІ), відповідно до якого: середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 2555 осіб; з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 86 осіб; кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на підприємстві відповідача на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 102 особи; фонд оплати праці штатних працівників - 237985200 грн. (а.с. 7-, 8-10);

- ПАТ Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» у 2016 році створивши необхідну кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, не забезпечило зайняття 16 робочих місць для працевлаштування інвалідів;

- Херсонське обласне відділення Фонду соціального захисту застосувало до ПАТ Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» адміністративно-господарські санкції в розмірі середньорічної заробітної плати штатного працівника за кожне місце - 1490318,24 грн., та на суму боргу нарахувало пеню за період прострочення сплати адміністративно-господарських санкцій з 19 квітня 2017 року по 25 квітня 2017 року в розмірі 4172,91 грн. (а.с. 11);

- ПАТ Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» у 2016 році щомісяця надавало до Херсонського міського центру зайнятості звіти про наявність вакантних робочих місць (форма № 3-ПН) - 20 вакантних місць (а.с. 48-144).

- ПАТ Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» у 2016 році регулярно публікувало у засобах масової інформації оголошення щодо наявності вакантних місць для працевлаштування інвалідів (а.с. 145-155);

- ПАТ Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» у 2016 році брало участь у шести міні-ярмарках вакансій, які проводились Херсонським міським центром зайнятості (а.с. 168-174).

Також сторонами у справі не оспорюється, матеріалами справи підтверджена, доводи апеляційної скарги не містять заперечень проти правомірності відмови ПАТ Енергопостачальна компанія «Херсонобленерго» у працевлаштуванні 7 направлений інвалідів (а.с. 13, 156-167).

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 218 Господарського Кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою цієї статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі, спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі, підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»підприємства, установи, організації, у тому числі, підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Отже, саме Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи для інвалідів. Підприємства, установи та організації «забезпечують працевлаштування інвалідів», що означає, що вони не займаються пошуком інвалідів для їх працевлаштування, а лише мають виконувати норматив робочих місць, створюючи їх для інвалідів, і подавати до центру зайнятості відповідну статистичну інформацію про їх наявність.

Виконання нормативу робочих місць для інвалідів підприємствами, установами, організаціями в розумінні цього Закону буде вважатися виконання вимог цими підприємствами, організаціями, установами щодо можливості працевлаштування інвалідів. А інваліди з метою реалізації свого права на працевлаштування та оплачувану роботу мають самостійно звертатися до підприємств, установ та організацій чи до Державної служби зайнятості.

Доводи апеляційної скарги не надають апеляційному суду підстав відступити від правових позицій Верховного Суду України, викладену у постановах цього суду № 21-60а11 від 20.06.2011 року; № 21-105а12 від 26.06.2012 року; № 21-95а13 від 02.04.2013 року, № 21-397а13 від 19.11.2013 року відповідно до яких обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, за умови, що підприємство вжило усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів. При цьому такими заходами є подання підприємством щомісяця до центру зайнятості звітів по формі 3-ПН про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів, тобто факт повідомлення компетентного держаного органу про виділення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України, апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 69-71, 94, 195, п. 1 ч. 1 ст. 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 206, 211, 212, 244-2, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Херсонського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець