Справа № 826/4489/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-09-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2017 року м. Київ№ 826/4489/17

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5

до відповідача Управління Державної міграційної служби України в Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач громадянин Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до відповідача Управління Державної міграційної служби України в Київській області в якому просить суд скасувати висновок Управління Дердавної міграційної служби України в Київській області від 08.07.2013 року «Про розгляд матеріалів щодо правомірності оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Вєтнаму ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення про скасування посвідки є незаконним та необґрунтованим, оскільки законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Крім того, позивач вважає, що підстави для скасування посвідки на постійне проживання відсутні, оскільки відповідачем в спірному рішенні не зазначено, яким саме Законом України передбачений той випадок, який є підставою для скасування посвідки відповідно до Закону України "Про імміграцію", а позивач не може нести відповідальність за порушення порядку видачі посвідки на постійне проживання, допущені самим органом міграційної служби.

В матеріалах справи наявне клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду, зі змісту якого вбачається що, позивач дізнався про існування оскаржуваного висновку від 08.07.2013 року лише у лютому місяці 2017 року, після звернення до Управління Державної міграційної служби України в Київській області з приводу отримання громадянства України, де йому було повідомлено про існування висновку відповідача про розгляд матеріалів щодо правомірності оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, яким скасовано посвідку позивача на постійне місце проживання. За таких обставин, позивач був не обізнаний про початок розгляду питання щодо скасування рішення про обґрунтованість видачі посвідки та був позбавлений права на отримання у встановленні законом строк та порядок отримати вказане рішення.

Виходячи з вищенаведеного судом визнано причини пропуску позивачем звернення до суду поважними, оскільки остннній дізнався про наявність зазначеного вище висновку лише у лютому 2017 року, а з даним адміністративним позовом звернувся до суду 30.03.2017 Відповідачем надано письмові заперечення, в яких просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що на момент звернення позивача щодо вирішення питання надання позивачу посвідки на постійне проживання пропущено шести місячний встановлений абз.4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про

імміграцію».

Так, дослідивши наявні у справі матеріали, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду даної справи у порядку письмового провадження.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив наступне.

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Соціалістичної Республіки В'єтнам.

У 2003 році позивач звернувся до ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області з заявою щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув до СРСР у 1989 році з метою працевлаштування і працював по 1991 рік на виробничому об'єднанні Мінськбудматеріали у м. Мінськ Республіки Білорусь, після звільнення з роботи прибув в Україну та залишився проживати в Україні.

За результатами розгляду вказаного клопотання керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області було прийнято рішення щодо документування громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» та видано тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 04.12.2009 року.

У лютому місяці 2017 року позивач звернувся до Управління державної міграційної служби України в Київській області з приводу отримання громадянства України, де йому стало відомо про існування висновку Управління Державної міграційної служби України в Київській області про розгляд матеріалів щодо правомірності оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, яким скасовано посвідку на постійне проживання в Україні.

Відповідно до вище вказаного висновку від 08.07.2013 року про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 Управління Державної міграційної служби України в Київській області було визнано позивача таким, що не має дозволу на імміграцію в Україну, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 04.12.2009 року визнано недійсною та такою що підлягає вилученню. Окрім того, вказаним рішенням (висновком) було також анульовано відмітку про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі позивача - громадянина Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5

Проте, не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем рішення та вважає його протиправним, незаконним і необґрунтованим щодо скасування позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Суд зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію».

Так, відповідно до ст. 1 вищенаведеного Закону визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, особи, які є повно рідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України.

Відповідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

В той же час, відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Судом встановлено, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні Відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області керувалося абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», тобто проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявило та надало позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

В той же час, нормами вказаного Закону відповідач обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Вказане рішення відповідачем вмотивоване тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено в порушення вимог Закону України «Про імміграцію», оскільки документ, який підтверджує право позивача на постійне проживання в Україні, був наданий після шести місяців з дня набрання чинності Закону України «Про імміграцію».

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 3 ст. 5 та п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов'язаний був прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

З метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президент України видав Указ №596 від 07.08.2001, яким покладав на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язав Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію».

Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» від 26.12.2002 № 1983, відповідно до вступної частини, постанова видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», яка була видана з прострочкою встановленого терміну понад 1 рік 2 місяці. З цих підстав строки зазначені в Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» для подання заяв про документування були продовжені до 26.06.2003 року .

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з відповідною заявою 28.05.2003 року, тобто до спливу терміну 26.06.2003 року (протягом шести місяців з дня прийняття постанови).

При цьому, чинним законодавством України з питань імміграції такої підстави як скасування вже виданого дозволу на міграцію (оформленої посвідки на постійне проживання) у зв'язку зі зверненням особою із заявою про отримання такого дозволу (посвідки) поза межами визначеного Законом України «Про імміграцію» строку, не передбачено.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держкомкордон.

З матеріалів справи вбачається, що протягом всього часу проживання на території України позивач не порушував чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочин не скоював, що не спростовано відповідачем.

Також, при розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, суд вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу.

Так, відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах, користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах.

Таким чином, враховуючи відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, суд дійшов висновку, що спірне рішення УДМС України в Київській області щодо скасування позивачу посвідки на постійне проживання, оформлене висновком від 08.07.2013 року, є незаконним та підлягає скасуванню, в зв'язку з чим, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порушення хоча б одного із зазначених у ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріїв оцінки дії або бездіяльності суб'єкта владних повноважень є підставою для визнання їх протиправними.

Таким чином, враховуючи принципи добросовісності, розумності та дотримання балансу між несприятливими наслідками для прав та свобод особи і цілями, на досягнення яких спрямоване таке рішення, відповідачем оскаржуване рішення прийнято без урахування, та без дотримання обґрунтованості, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призвело до порушення прав позивача.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивач не звертався до суду з клопотанням про відшкодування судових витрат, вони стягненню на його користь не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 11, 14, 69-71, 86, 97, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов громадянина Вєтнаму ОСОБА_5 - задовольнити.

Скасувати висновок Управління Державної міграційної служби в України в Київській області про розгляд матеріалів щодо правомірності оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Вєтнаму ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська