Справа № 815/6554/16
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

20 вересня 2017 року м. Київ К/800/26910/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

До Вищого адміністративного суду України надійшла зазначена касаційна скарга.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 4 серпня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху у зв'язку з невідповідністю вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України, а особі, яка її подала, надано строк для усунення вказаних недоліків.

У визначений строк недоліки усунуто.

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, в якому просила скасувати наказ Державної міграційної служби України від 21 липня 2016 року № 193 в частині скасування рішення відділу ВГІРФО Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 28 липня 2003 року, визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 28 липня 2003 року, серії НОМЕР_3 від 15 травня 2007 року, серії НОМЕР_2 від 11 вересня 2008 року та зобов'язання Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити їй обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 11 серпня 2008 року у зв'язку з досягненням нею 45-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що у зв'язку із досягненням 45-річного віку у травні 2016 року вона завернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області із заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання відповідно до вимог чинного законодавства, проте замість цього отримала копію наказу Державної міграційної служби України від 21 липня 2016 року № 193, про те що на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні її посвідка на постійне проживання визнана недійсною та позивачу необхідно звернутись до відділу імміграційної роботи Головного управління Державної міграційної служби України в Одеської області та здати посвідку на постійне проживання.

Також позивач посилалась на те, що у відповідача не існувало будь-яких правових підстав для прийняття наказу від 21 липня 2016 року № 193, оскільки в силу приписів пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вона є особою, яка прибула в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилась проживати в Україні і своєчасно звернулась із заявою про видачу їй посвідки на постійне проживання в Україні, а відтак є такою, що має дозвіл на імміграцію в Україну.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року, позов задоволено.

Скасовано наказ Державної міграційної служби України від 21 липня 2016 року № 193 в частині скасування рішення відділу ВГІРФО Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 28 липня 2003 року про документування посвідкою на постійне проживання, визнанні недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 28 липня 2003 року, серії НОМЕР_3 від 15 травня 2007 року, серії НОМЕР_2 від 11 вересня 2008 року.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити позивачу обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 11 серпня 2008 року у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

Так, судами встановлено, що 4 лютого 2002 року позивач звернулась до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області із заявою про залишення на постійне проживання в Україні як особи, яка прибула в Україну.

За наслідком розгляду заяви відповідачем 28 липня 2003 року прийнято рішення про залишення позивача на постійне проживання в Україні на підставі пункту 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_4, терміном дії «безстроково», яка в подальшому у зв'язку із помилкою була замінена на іншу аналогічну посвідку серії НОМЕР_2.

6 травня 2016 року позивач завернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв'язку із досягненням 45-річного віку, проте відповідач у вчиненні вказаних дій відмовив.

В подальшому, за результатами проведення додаткової перевірки відповідачем 21 липня 2016 року прийнято наказ №193, яким скасовано рішення відділу ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 28 липня 2003 року про документування посвідкою на постійне проживання позивача, визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 28 липня 2003 року, серії НОМЕР_3 від 15 травня 2007 року та серії НОМЕР_2 від 11 вересня 2008 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірне рішення прийняте без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, адже на момент прийняття рішення у позивача була самостійна законна підстава для імміграції в Україну; позивач проживає на території України з 1988 року і органом який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію наданням двох посвідок на постійне проживання в Україні підтверджувалась законність перебування іноземця в Україні; без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, оскільки при видачі посвідки на постійне проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання їй дозволу на імміграцію в Україну; при цьому посвідка на постійне проживання вперше оформлена у 2003 році, тоді, як рішення про її недійсність прийнято в 2016 році.

Крім того, суди виходили з того, що під час проживання на території України на протязі 29 років у позивача народилось двоє дітей, які є громадянами України, вона має постійне місце роботи, власне житло та не порушувала чинне законодавство, у зв'язку із чим спірне рішення прийнято із суто формальних підстав, без урахування того, що воно порушує не тільки, права та інтереси позивача, але і її дітей - громадян України.

Державна міграційна служби України подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі Державна міграційна служби України посилається на те, що із заявою про видачу посвідки на постійне проживання в Україні громадяни Соціалістичної Республіки В'єтнам повинні були звернутися до 7 лютого 2002 року, тобто протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію», проте оскільки позивач із заявою про отримання дозволу на імміграцію до України звернулась лише 25 червня 2003 року, то вказану посвідку на постійне проживання їй видано незаконно на підставі свідомо неправдивих відомостей. У зв'язку з цим, виданий позивачу документ є недійсним та підлягає вилученню.

Проте із вказаними доводами Державної міграційної служби України погодитись не можна з огляду на те, що відповідачем у касаційні скарзі не зазначено які саме неправдиві відомості були надані позивачем до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, на підставі яких відповідач прийняв спірне рішення, визнав посвідку на постійне проживання недійсною та вирішив її вилучити, а тому висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач діяв не у спосіб та не на підставі вимог чинного законодавства України, є правильним.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець