Справа № 570/3271/17
Суддя: Коробов С.О.
Дата ухвалення: 2017-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 570/3271/17
номер провадження 2-а/570/87/2017
У Х В А Л А

07 серпня 2017 року

Суддя Рівненського районного суду Рівненської області (як адміністративного суду) Коробов С.О., перевіривши виконання вимог ст.ст. 104-106 КАС України по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до міжрегіональної комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання незаконним та скасування рішення комісії,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом та просить визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 24.03.2017 року щодо відмови йому у направленні на розгляд Центральної комісії Міністерства юстиції України матеріалів стосовно зміни умов тримання шляхом переведення до виправної колонії іншого рівня безпеки, а також зобов'язати керівника міжрегіональної комісії західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції погодити подання з адміністрацією Городищенської виправної колонії №96 щодо зміни умов тримання засудженого ОСОБА_1 шляхом переведення його до до виправної колонії іншого рівня безпеки та направити його на розгляд Центральної комісії.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1)спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2)спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за виключенням спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запровадженні механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.

З аналізу вищезазначених норм суд приходить до висновку, що публічно-правовий спір в адміністративному судочинстві, це не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, в якому суб'єкт владних повноважень здійснює свої владні управлінські функції.

З матеріалів позову встановлено, що спір стосується порядку відбування покарання позивачем у виправній колонії.

Представник позивача зазначає, що засуджений стає на шлях виправлення і до нього слід застосувати ст. 101 КВК України, відповідно до положень якої засуджені, які стають на шлях виправлення, переводяться :із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки - після фактичного відбуття не менше половини призначеного судом строку покарання.

Судом з'ясовано, що позивач фактично оскаржує порядок визначення місця відбування ним покарання за скоєний злочин.

Суд зазначає, що порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими регламентовані нормами кримінально-виконавчого законодавства України.

Відповідно до ст. 4 Кримінально-виконавчого кодексу України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Згідно до ч. 4 ст. 6 зазначеного кодексу, засоби виправлення і ресоціалізації засуджених застосовуються з урахуванням виду покарання, особистості засудженого, характеру, ступеня суспільної небезпеки і мотивів вчиненого кримінального правопорушення та поведінки засудженого під час відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів адміністративного позову представник позивача просить суд зобов'язати відповідачів перевести його для відбування покарання до виправної колонії іншого рівня безпеки.

Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправної колонії до іншої здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, та спостережною комісією.

Приписами статті 415 Кримінально - процесуального кодексу України передбачено, що нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи людини здійснюється прокурором.

Таким чином, спір виник переважно не з приводу реалізації відповідачем управлінських функції як суб'єктів владних повноважень, а з вимогами позовної заяви щодо місця відбування покарання засудженої особи в рамках Кримінально-виконавчого законодавства України та КПК України.

З огляду на наведений характер правовідносин, вимоги представника позивача не належать до юрисдикції адміністративного суду, оскільки не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов'язані із оскарженням дій відповідачів під час відбування покарання засудженого. Їх розгляд можливий лише у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України, адже процесуальна діяльність посадових осіб правоохоронних органів має свої особливості та не віднесена до сфери управлінської діяльності.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.109 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, оскільки зазначену заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з ч.6 ст. 109 КАС України, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Отже, у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом представника позивача ОСОБА_2 до міжрегіональної комісії західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання незаконним та скасування рішення комісії - належить відмовити, оскільки така не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. ст. 109, 165, 186, 254 КАС України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом представника позивача - адвоката ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_1 до міжрегіональної комісії Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про визнання незаконним та скасування рішення комісії.

Копію ухвали разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами повернути особі, яка подала позовну заяву.

Повторне звернення до адміністративного суду з тією самою позовною заявою не допускається.

Роз'яснити представнику позивача, що для захисту прав та законних інтересів засудженого слід звернутись до відповідного місцевого загального суду в порядку, передбаченому Кримінальним Процесуальним Кодексом України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Коробов С.О.