Справа № 808/2505/16
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

25 вересня 2017 року м. Київ К/800/27683/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Запорізької області, Державної казначейської служби України про визнання протиправними рішення, бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

До Вищого адміністративного суду України надійшла зазначена касаційна скарга.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 10 серпня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху у зв'язку з невідповідністю вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України, а особі, яка її подала, надано строк для усунення вказаних недоліків.

У визначений строк недоліки усунуто.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним рішення Господарського суду Запорізької області оформлене листом від 15 серпня 2016 року щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги судді у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Господарського суду Запорізької області та зобов'язати Господарський суд Запорізької області провести розрахунок з позивачем шляхом нарахування та виплати йому вихідної допомоги судді у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді Господарського суду Запорізької області в сумі 206700 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 16 листопада 2004 року він працював на посаді судді, має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що дає йому право на відставку. Також посилається на те, що на час набуття ним права на вихід у відставку чинним законодавством України було передбачено виплату судді при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Проте при звільненні позивача у лютому 2016 року Господарським судом Запорізької області відмовлено йому у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з посиланням на відсутність правових підстав у діючому законодавстві. Позивач вважає таку відмову Господарського суду Запорізької області протиправною посилаючись на Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким статтю 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» виключено. Крім того, позивач зазначив, що почав працювати на посаді судді у період дії Закону України «Про статус суддів» та продовжував працювати суддею на час дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 7 липня 2010 року, які передбачали таку виплату судді при звільненні у відставку, а тому позбавлення його можливості отримати відповідну допомогу порушує його конституційні права та передбачені законом гарантії незалежності суддів. Також позивач стверджує, що зміст та обсяг досягнутих суддями соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до законодавства, оскільки це суперечить нормам Конституції України. Вважає, що застосування законів і підзаконних нормативних актів, які погіршують права судді на час звільнення у відставку, суперечить принципу верховенства права, оскільки він мав законні правомірні очікування отримувати задекларовані державою виплати, як одну зі складових гарантій незалежності суддів.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Так, судами встановлено, що позивач з 16 листопада 2004 року по 17 лютого 2016 року працював суддею Господарського суду Запорізької області.

Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 4 лютого 2016 року №997-VIII у зв'язку з поданням заяви про відставку позивача звільнено з посади судді Господарського суду Запорізької області, та наказом Голови господарського суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року №4к відраховано зі складу суду у зв'язку з виходом у відставку.

В подальшому 3 серпня 2016 року позивач звернувся до Господарського суду Запорізької області із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, проте листом від 15 серпня 2016 року відповідач відмовив у проведенні нарахування та виплати вказаних сум, оскільки з 1 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що на момент подання позивачем заяви про відставку та прийняття рішення про звільнення позивача з посади судді у відставку норма, яка передбачала виплату судді вихідної допомоги (стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») з тексту Закону України «Про судоустрій і статус суддів» була виключена, а тому оскільки станом на дату звільнення позивача з посади 17 лютого 2016 року, а також станом на час подання позивачем до Вищої ради юстиції заяви про вихід у відставку 1 вересня 2015 року, були відсутні передбачені законом підстави для виплати позивачу одноразової вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку, то правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою немає.

Щодо посилань позивача на звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді в частині позбавлення права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку, суди виходили з того, що згідно рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю.

Крім того, суди виходили з того, що на момент подачі позивачем заяви про відставку та прийняття рішення про звільнення позивача з посади судді у відставку, норми Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, якими внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не змінено, не визнано неконституційними чи такими, що не підлягають застосуванню.

ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що зміни до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VІ, внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ набрали чинності з 1 квітня 2014 року, в той час коли право на одержання вихідної допомоги та щомісячного довічного грошового утримання він набув задовго до вищевказаних змін 19 квітня 2008 року під час дії частини 3 статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ в редакції Закону України від 24 лютого 1994 року №4015-ХІІ, а в подальшому на підставі частини 1 статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI в редакції Закону України від 2 грудня 2010 року №2756-VI.

Проте із вказаними доводами ОСОБА_1 погодитись не можна з огляду на те, що на момент звільнення позивача з посади судді положення частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус судців» від 7 липня 2010 року №2453-VI втратили чинність на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ, а тому не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося, а тому висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, є правильним.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 березня 2017 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 9 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Запорізької області, Державної казначейської служби України про визнання протиправними рішення, бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець