Справа № 428/6617/17
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Баронін Д.Б.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року справа №428/6617/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді: Ястребової Л.В, суддів Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 серпня 2017 р. у справі № 428/6617/17 за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області, третя особа: Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

29 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулась в інтересах ОСОБА_3 М арії Андріївни (надалі позивач) до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області (надалі відповідач), третя особа - Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради (надалі УПСЗН, Управління) в якому просила: визнати причини пропуску строку звернення поважними та поновити строк звернення до адміністративного суду, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії, зобовязати відповідача відновити виплату пенсії з дня припинення, а саме з 01.11.2016 року та виплатити виниклу заборгованість, судові витрати покласти на відповідача та допустити до негайного виконання постанову суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць (а.с. 1-5).

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 серпня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії за період з 01 листопада 2016 року до 30 листопада 2016 року залишено без розгляду.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії відмовлено (а.с. 62-67).

Позивач, вважаючи, що висновки, викладені в постанові суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права, звернувся до суду апеляційної інстанції, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було застосовано необхідну норму законодавства, яку слід було б застосувати для вирішення спірних правовідносин, чим, на його думку, порушив принцип верховенства права, які закріплено у ст. 8 Конституції України,в Кодексі адміністративного судочинства України, не застосував приписи Пленуму ВСУ, викладені в постанові № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», якими визначено, щ Конституція України має вищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, і в даному випадку, на переконання апелянта, суд мав би оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції України і в усіх необхідних випадках застосовувати її, як акт прямої дії. Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання» від 08.06.2016 року, на яку посилається суд першої інстанції не є законом, а тому, не може змінювати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили та зазначає, що виключно Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначається порядок здійснення пенсійних виплат, а дії інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим законом або в частині, що не суперечать цьому закону. Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на постанову ВСУ від 12.04.2017 року, оскільки, в даному випадку, спірні правовідносини регулюються Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а не Законом країни «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», тобто, не є тотожними. Що стосується посилання суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, апелянт вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої пенсія, що не була отримана з вини відповідача, повинна виплачуватись за минулий час без обмежень (а.с. 70-73).

Позивач у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідач у судове засідання також не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права колегія суддів встановила наступне.

Спірним у даній справі є правомірність припинення відповідачем пенсії позивачу з 01 листопада 2016 року.

Як встановлено судом першої, апеляційної інстанції та підтверджується матеріали справи, позивач, ОСОБА_3, відповідно до довідки УПСЗН Сєвєродонецької міської ради від 27 березня 2017 року № НОМЕР_1 є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, 93425 (а.с. 7).

14 жовтня 2014 року позивач звернулась до відповідача із заявою про прийняття її на облік, як отримувача пенсії за віком (а.с. 31).

Розпорядженням № 414 від 03 листопада 2014 року ОСОБА_3 взято на облік як отримувача пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування (а.с. 31 звр.).

Відповідно до протоколу № 14 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.10.2016 року вирішено відмовити, зокрема, ОСОБА_3 у призначенні пенсійних виплат (а.с. 32-33).

В подальшому, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та на підставі рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 14 від 19.10.2016 року УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області прийнято розпорядження від 24.10.2016 року, яким вирішено припинити виплату пенсії по особовому рахунку № 808497 громадянці ОСОБА_3 з 01.11.2016 року. У розпорядженні також зазначено, що пенсія в сумі 1763,80 грн. виплачена по 31.10.2016 року (а.с. 34).

29 березня 2017 року позивач зверталась до відповідача із заявою про поновлення виплати її пенсії через відділення АТ «Ощадний банк України» (а.с. 46), але протоколом № 41 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 13.05.2016 року вирішено відмовити, зокрема, ОСОБА_3 в поновлені пенсійних виплат (а.с. 47-48).

На підставі протоколу комісії, 09 червня 2017 року Управлінням знову прийнято розпорядження про припинення позивачу пенсійних виплат (а.с. 49).

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач був повідомлений про наявність протоколів № 14, № 41 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.10.2016 року та від 13.05.2017 року, яким вирішено припинити позивачу виплату її пенсії та не поновляти зазначені пенсійні виплати, коли позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення таких виплат.

Також, в матеріалах справи відсутні дані про вручення вищезазначених розпоряджень про припинення позивачу виплату її пенсії.

Про причини виплати позивачу пенсії, остання дізналась лише у червні 2017 року з відповіді Управління від 08.06.2017 № 134/н-5 на запит адвоката, до якого вона звернулася за правовою допомогою (а. с. 11).

Позивач, вважаючи дії відповідача щодо припинення виплати пенсії незаконними звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.

Під час розгляду справи, судом першої інстанції витребувано з Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради інформацію щодо чинності всіх довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, які видавались позивачу (а.с. 54).

14 серпня 2017 року УПСЗН Сєвєродонецької міської ради надало суду відповідь, в якій зазначено, що вперше позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу 04.08.2015 року та видано відповідну довідку № 45971. Зазначену довідку скасовано 27.10.2016 року на підставі п. 5 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (у звязку з не підтвердженням фактичного місця проживання особи), а вдруге, позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу 27.03.2017 року та видано довідку № НОМЕР_1, яку, в свою чергу також скасовано на підставі п. 5 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що оскільки довідка про реєстрацію позивача як внутрішньо переміщеної особи була скасована, тобто, відсутній факт реєстрації позивача як внутрішньо переміщеної особи, то відповідачем правомірно припинено виплату позивачеві пенсії, а що стосується періоду з 01 листопада 2016 року по 30 листопада 2016 року, суд першої інстанції залишив цей період без розгляду у звязку з пропуском позивачем шестимісячного строку звернення до суду, який встановлено ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ст. 47 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

За змістом цієї норми вбачається, що припинення виплати пенсії можливе лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058.

В даному випадку, підставою для припинення виплати позивачу її пенсії стало те, що комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат вирішено соціальні виплати ОСОБА_3 не призначати у звязку з тим, що за зазначеною у довідці внутрішньо переміщеної особи адресою позивач не проживає.

Колегія суддів зазначає, що рішення комісії носить розяснювальний характер та не є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили, яким встановлено обов'язок органів Пенсійного фонду України припинити виплати пенсій через скасування довідки, виданої згідно з Порядком № 509, а отже не є і належною підставою для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 № 1058.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що у звязку з тим, що довідка про реєстрацію позивача як внутрішньо переміщеної особи була скасована, тобто, відсутній факт реєстрації позивача як внутрішньо переміщеної особи, то відповідачем правомірно припинено виплату позивачеві пенсії, оскільки припинення виплати позивачу її пенсії у зв'язку зі скасуванням органами соціального захисту населення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невідємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

До того ж, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції висновки, які викладено в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року по справі № 6-51цс17, оскільки обставини у цій справі не є тотожними з обставинами у даній справі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії та зобовязання відповідача відновити виплату пенсії з дня припинення, а саме з 01.11.2016 року та виплатити виниклу заборгованість підлягають задоволенню.

Що стосується постанови суду першої інстанції в частині залишення без розгляду вимог позивача про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії за період з 01 листопада 2016 року до 30 листопада 2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня. коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосуванню частину першу ст. 99 КАС України.

Крім того, слід зазначити, що рішення про зупинення виплати пенсії відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» відповідачем не приймалось, а про причини виплати позивачу її пенсії позивач дізналась з листа Управління від 08.06.2017 № 134/н-5, який було надано на адвокатський запит.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що вимоги позивача про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії за період з 01 листопада 2016 року до 30 листопада 2016 року слід залишити без розгляду, оскільки пенсію позивачу припинено з вини відповідача, а тому, в даному випадку, зазначені пенсійні виплати підлягають виплаті.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що строк позивачем пропущено з поважних причин, а тому підлягає поновленню.

Щодо позовних вимог про звернення постанови до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць, колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або поза бюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, у звязку з чим, вказана вимога позивача також підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових виплат, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 6 ст. 94 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до платіжного доручення № НОМЕР_2 від 15 червня 2017 року, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 640 грн. за подання адміністративного позову (а.с. 14), а відповідно до платіжного доручення № НОМЕР_3 від 17.08.2017 року, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. за подання апеляційної скарги (а.с. 74).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає про необхідність стягнення на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області витрати по сплаті судового збору у розмірі 1344 грн. 00 коп. у зв'язку з задоволенням позовних вимог позивача в повному обсязі.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції постанова прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального права, а потому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 16 серпня 2017 р. у справі № 428/6617/17 - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області, третя особа - Управління праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області відновити виплату пенсії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з дня припинення, а саме з 01.11.2016 року та виплатити виниклу заборгованість.

Допустити до негайного виконання постанову суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області витрати по сплаті судового збору у розмірі 1344 (одна тисяча триста сорок чотири) гривні.

Постанова набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя : Л.В. Ястребова

Судді: Т.Г. Гаврищук

ОСОБА_5