Справа № 820/4004/17
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

21 вересня 2017 р. 12:34 год. справа №820/4004/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Біленського О.О.,

при секретарі судового засідання - Мурадли А.І.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Лавренчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень - рішень, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень - рішень від 22.05.2017 року №5708-1303, №5708-1303/1, №5708-1303/2, №5708-1303/03, №5709-1303, №5709-1303/1, №5709-1303/2, №5709-1303/03.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач виніс протиправні податкові повідомлення - рішення від 22.05.2017 року №5708-1303, №5708-1303/1, №5708-1303/2, №5708-1303/03, №5709-1303, №5709-1303/1, №5709-1303/2, №5709-1303/03, якими безпідставно нарахував позивачу податкове зобов'язання із земельного податку з фізичних осіб. Позивач зазначив, що є лише власником нежитлового приміщення 1 поверху №№2, 2а, 26, 3-9, 11-12 XXXVI, LХХVІХ в літ. «А-5» загальною площею 142,4 кв.м за адресою: м.Харків, вул. Культури,11 та нежитлового приміщення 1 поверху № 12а площею 31,8 кв.м. в літ. «А 14» за адресою: м. Харків, вул. 23 серпня, б.51, при цьому не є ані користувачем, ані власником земельної ділянки. З огляду на вказане позивач вважає, що обов'язку по сплаті земельного податку у нього не виникає.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача, у судовому засіданні проти позову заперечував, надав до суду письмові заперечення, в обґрунтування яких зазначив, що позивач є власником нежитлового приміщення 1 поверху №№2, 2а, 26, 3-9, 11-12 XXXVI, LХХVІХ в літ. «А-5» загальною площею 142,4 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Культури,11 та нежитлового приміщення 1 поверху № 12а площею 31,8 кв.м. в літ. «А 14» за адресою: м. Харків, вул. 23 серпня, б.51, а тому з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно є платником земельного податку у відповідності до приписів п.287.1 ст.287 ПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення 1 поверху №№2, 2а, 26, 3-9, 11-12 XXXVI, LХХVІХ в літ. «А-5» загальною площею 142,4 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Культури,11 та нежитлового приміщення 1 поверху № 12а площею 31,8 кв.м. в літ. «А 14» за адресою: м. Харків, вул. 23 серпня, б.51, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом про реєстрацію права власності нерухомого майна від 20.09.2017 рок №97931012.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у Харківській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 08.12.2016 №6777-1303, №6777-1303/1, №6777-1303/2, №6778/1303, №6778/1303/1, №6778/1303/2.

Позивач скористався правом на адміністративне оскарження та 02.02.2017 року оскаржив податкові повідомлення - рішення до Головного управління ДФС у Харківській області. За наслідками розгляду скарги Головним управлінням ДФС у Харківській області прийнято рішення №1466/Б/20-40-10-01-14 від 03.04.2017 року, яким вказані податкові повідомлення - рішення скасовані через передчасність та необґрунтованість.

Відповідно до вказаного рішення контролюючим органом були винесені податкові повідомлення - рішення від 22.05.2017 року №5708-1303, №5708-1303/1, №5708-1303/2, №5708-1303/03, №5709-1303, №5709-1303/1, №5709-1303/2, №5709-1303/03, якими відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України визначено позивачу суму податкового зобов'язання за 2004, 2005, 2006, 2007 року за платежем: земельний податок з фізичних осіб у сумі 81,12 грн., 76,53 грн., 53,40 грн., 42,76 грн., 1227,19 грн., 1157,73 грн., 807,90 грн. та 646,84 грн., які є предметом оскарження в межах даної справи.

Позивач 03.07.2017 року оскаржив вказані податкові повідомлення - рішення до Державної фіскальної служби України, за наслідками розгляду скарги рішенням №10891/Б/99-99-11-02-01-14 від 22.08.2017 року в задоволенні скарги відмовлено, а податкові повідомлення - рішення від 22.05.2017 року залишені без змін.

Не погоджуючись із позицією та рішенням відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

По суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з п. 269.1 ст. 269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Приписи ст. 270 ПК України закріплюють, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

При цьому положеннями п. 271.1 ст. 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Пунктом 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Відповідно до п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України на земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Згідно з положеннями п. 286.1 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 1 п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному ст. 58 цього Кодексу.

Згідно з пп. 14.1.42 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.

У підпункті 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України закріплено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XIII цього Кодексу). А землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (пп. 14.1.73. п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно приписів ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічні правила переходу права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, регламентовані у статті 377 Цивільного кодексу України.

При цьому, відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

За результатами аналізу наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що фізична особа - власник нежитлового приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Отже, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 ст. 5 ПК України, оскільки позивач є власником нежитлових приміщень, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області правомірно нарахувало земельний податок, з огляду на те, що обов'язок зі сплати земельного податку виник у позивача з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Також суд зазначає, що факт відсутності реєстрації позивачем права власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями жодним чином не впливає на його обов'язок щодо сплати податку земельного податку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 07.07.2015 року у справі №826/12388/13-а, від 24.11.2015 року у справі №826/14303/13-а та від 02.12.2015 року у справі №826/3130/15.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про наявність у податкового органу правових підстав для нарахування позивачу земельного податку з фізичних осіб та правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 17, 50, 160-163, 167, 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області про скасування податкових повідомлень - рішень - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 25 вересня 2017 року.

Суддя Біленський О.О.