Справа № 813/1213/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2017 року м. Київ К/800/39368/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

Швеця В.В.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Львівської митниці Державної фіскальної служби України у Львівській області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Львівської митниці ДФС на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Львівської митниці, обґрунтовуючи який зазначав, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.05.2011р. про поновлення його на посаді було виконано лише 30.01.2015р., а середній заробіток за час вимушеного прогулу на його користь стягнуто лише за період з 20.10.2010р. по 23.05.2011р., в зв'язку з чим просив стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (затримку виконання рішення) за період з 24.05.2011р. по 29.01.2015р. в сумі 132296,00грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 06.04.2015р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2015р., позов задоволено: стягнуто з Львівської митниці на користь ОСОБА_4 132704,00 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за виключенням податків і зборів.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив рішення судів скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суди встановили, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23.05.2011р., яка залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.03.2014р., визнано протиправним наказ Державної митної служби України від 19.10.2010р. №1976-к «По особовому складу митних органів» в частині припинення перебування на службі в митних органах ОСОБА_4, поновлено останнього на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Мостиська» Львівської митниці з 20.10.2010р. та зобов'язано останню виплатити на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.10.2010р. по 23.05.2011р. в сумі 21570,00грн.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_4 на державній службі в митних органах та стягнення середньої заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в сумі 3091,70грн. звернуто до негайного виконання.

Проте, вказане судове рішення в частині поновлення позивача на роботі було виконано митним органом лише 30.01.2015р. шляхом видання на виконання п.2 наказу Державної фіскальної служби України від 28.01.2015р. №284-о «Про виконання рішення суду» та постанови Львівського окружного адміністративного суду від 23.05.2011р. у справі №2а-10719/10/1370, залишеної в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.03.2014р., наказу №12-о «По особовому складу» про поновлення ОСОБА_4 на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Мостиська» Львівської митниці з 20.10.2010р.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.

Отже, фактично встановлена ст.236 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за своєю суттю є компенсацією особі неотриманого з вини роботодавця заробітку, внаслідок неможливості приступити до виконання обов'язків на підприємстві, установі, організації, куди його було поновлено органом, що розглядав трудовий спір, або працевлаштування на будь-яке інше підприємство, установу, організацію.

Водночас, зазначена вище стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії (в даному випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання), що вказують на його бажання поновитись на роботі.

Стаття 124 Конституції України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України; невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із ч.1 ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

За змістом ч.2 ст.257 КАС судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому п.3 ч.1 ст.256 КАС передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" (ч.4 ст.257 КАС України).

Наведеним підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Таким чином, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.34 постанови від 06.11.1992р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Враховуючи, що, як вже зазначалось, постанова Львівського окружного адміністративного суду від 23.05.2011р. в частині поновлення ОСОБА_4 на державній службі була виконана відповідачем шляхом видання наказу №12-о лише 30.01.2015р., колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про наявність у позивача права на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 24.05.2011р. по 29.01.2015р. відповідно до ст.236 КЗпП України, а отже й про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Аналогічна правова позиція висловлена і в постанові Верховного суду України від 23.06.2015р. у справі №2а-3138/10/0370.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За змістом ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у п.46 рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява №40450/04) від 15.10.2009р., від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі "Метаксас проти Греції" (Metaxas v. Greece), №8415/02, п.19, від 27.05.2004р. та у справі "Лізанець проти України" (Lizanets v. Ukraine), №6725/03, п.43, від 31.05.2007р). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання.

Також відповідно до п.23 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Нефедов проти України" (заява №30855/05) від 20.12.2007р. заявник, маючи на руках виконавчий лист, виданий на виконання остаточного рішення суду, винесеного проти державного органу, мав би бути звільнений від обов'язку ініціювати якусь процедуру щодо інших адміністративних органів з метою виконання рішення (див. справу "Васильєв проти України", заява №10232/02, пункт 30, рішення від 13.07.2006р.).

Згідно із ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про прийняття судами за наслідками розгляду даної справи неправильних рішень, а тому підстав для скасування останніх колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 210, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Львівської митниці ДФС відхилити, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку та строки, передбачені главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: Пасічник С.С.

Стародуб О.П.

Швець В.В.