Справа № 826/3895/17
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/3895/17 Головуючий у 1-й інстанції: Літвінова А.В.;
Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорочко Є.О.

суддів: Земляної Г.В.

Федотова І.В.

за участю секретаря Грисюк Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог - Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_4 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 31.01.2017 р. №26-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання повторно розглянути її заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказану постанову громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Громадянка Республіки Казахстан ОСОБА_4 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві із заявою-анкетою від 04.10.2016 р. №0089 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначено, що вона була змушена залишити країну свого постійного проживання через те, що її переслідує влада Казахстану, оскільки вона є громадським активістом та виступає за справедливість та демократію в Казахстані. Заявником повідомлено, що у травня місяці 2016 року її було затримано за оголошений намір вийти на мирний мітинг в м. Алмати проти масового продажу казахських земель Китаю, з урахуванням того, що влада Казахстану негативно ставиться до активістів, які відстоюють демократію та право вільного вираження своєї громадянської позиції в Казахстані.

За результатами розгляду даної заяви та вивченням матеріалів особової справи, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок від 24.10.2016 р. щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийнято наказ від 24.10.2016 р. №537 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_4».

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 23.12.2016 р. №654 на підставі подання продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_4.

Надалі, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок від 16.01.2017 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 31.01.2017 р. №26-17.

Вважаючи вказане рішення необґрунтованим, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що згідно протоколів від 20.10.2016 р. та від 21.12.2016 р., позивачем під час співбесід не надала ґрунтовних та об'єктивних підтверджень щодо активного політичного життя на території Республіки Казахстану. За твердженням відповідача, під час моніторингу відкритих інформаційних Інтернет джерел не було знайдено інформації щодо мітингу, який проходив 21.04.2016 р. проти продажу Казахських земель китайцям, але 21.05.2016 р. проходив мітинг в знак протесту проти прийняття поправок до земельного кодексу, а інформація щодо участі позивача у даному чи будь-якому іншому мітингу відсутня. Отже, позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення. Вказане у сукупності ставить під сумнів можливе переслідування позивача чи погрози на його адресу в країні походження.

З таким висновком колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 вказаного Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Колегія суддів звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

При розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, наявні документи і матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку Головного управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві від 16.01.2017 р., який став підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення:

- «У відкритих інформаційних джерелах інформація відсутня щодо мітингу, який проходив 21.04.2016 проти продажу Казахських земель китайцям, але 21.05.2016 проходив мітинг в знак протесту проти прийняття поправок в земельному кодексі. Слід зазначити, що інформація щодо участі заявниці в даному чи будь-якому іншому мітингу відсутня.»;

- «Також під час співбесіди від 21.12.2016 заявниця повідомила, що може надати відео щодо її затримання, але на час написання рекомендаційного висновку заявниця не надала відео.»

Відповідно до протоколу співбесіди Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 21.12.2016 р. на запитання «Ви казали, що можете надати відео вашого затримання та відео з залу суду? На сьогоднішній день ви здобули?» позивач надала відповідь - «Так, трохи згодом я її принесу.».

Проте, із звукозапису такої співбесіди, яка надана відповідачем на запит суду апеляційної інстанції, судом встановлено, що на таке запитання позивач надала відмінну від протоколу відповідь, а саме зазначила, що відеозаписи вже подавалися нею представникам Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві. Заперечень щодо таких тверджень позивача представником органу під час співбесіди не висловлено.

Щодо підписання позивачем протоколу співбесіди без зауважень, колегія суддів враховує ту обставину, що співбесіда з позивачем проводилась на російській мові, а протокол, який нею підписано без зауважень складено на українській мові, якою позивач не володіє.

При цьому, позивачем доведено суду наявність ряду відеоматеріалів у відкритій мережі Інтернет щодо проведення земельних мітингів у м. Алмати, зокрема у квітні і травні 2016 року, затримання активістів таких мітингів органами державної влади та безпосереднього позивача, тримання її від вартою, а також відеоматеріалів щодо фактів стеження за позивачем і її прослуховування.

Такі відеоматеріали можуть свідчити про політичне переслідування позивача у зв'язку з її громадською діяльністю, тому підлягали обов'язковому дослідженню відповідачем, однак не були ним досліджені, що відображено у вищезазначеному висновку і оскаржуваному рішенні.

Крім того, відповідачем не досліджено обставин перебування позивача у шлюбі (зареєстрованому або громадянському) із опозиційним активістом Республіки Казахстан Наримбаєвим Єрмєком Єрсаїновичем, який має статус біженця, наданий Україною згідно посвідчення серії ПБ №004005 на підставі рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2017 р. №180-17.

За таких обставин, висновки відповідача про те, що притягнення позивача до відповідальності відбулось не з політичних мотивів та позивачу при поверненні до Республіки Казахстан не загрожують переслідування з боку держави за ознаками належності до певної соціальної групи або політичних переконань, є передчасними.

З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що обставини про наявність реальної загрози для позивача не були повно та всебічно досліджені, а тому рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2017 р. №26-17 є протиправним та підлягає скасуванню. Отже, заява позивача про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту підлягає повторному розгляду відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства, із додатковим витребуванням у позивача відеоматеріалів у разі їх відсутності у відповідача, з послідуючим прийняттям законного та обґрунтованого рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а тому апеляційну скаргу громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_4 необхідно задовольнити, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2017 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити, оскільки постанова ухвалена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. 160, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_4 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2017 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_4 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2017 р. №26-17 про відмову у визнанні громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Республіки Казахстан ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства та прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

головуючий суддя Сорочко Є.О.

судді Земляна Г.В.

Федотов І.В.

Повний текст постанови складено 20.09.2017 року

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Земляна Г.В.

Федотов І.В.