Справа № 815/1843/17
Суддя: Марин П. П.
Дата ухвалення: 2017-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1843/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Марина П.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №56 від 23.03.2017 року та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовними вимогами до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 23 березня 2017 року №56, зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно позивача рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що у 2017 році він звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, проте 23.03.2017 року позивач отримав повідомлення №80 від 23.03.2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 23.03.2017 року №56, у відповідності з яким на підставі п.6 ст.5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає вказане рішення неправомірним та необґрунтованим, оскільки ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Як зазначає позивач, останній був змушений покинути країну походження, оскільки йому загрожувала небезпека та він став жертвою переслідувань через зміну релігійних переконань. ОСОБА_1 наголошує, що ситуація в Афганістані суттєво погіршилась за останні декілька років, що підтверджується інформацією по країні походження, яка міститься в достовірних джерелах, але, відповідачем не проведено справедливої та ефективної процедури щодо прийняття рішення стосовно нього, міграційним органом не враховано оновлену інформацію про країну походження позивача та протиправно прийнято Наказ від 23.03.2017 року №56, у зв'язку з чим таке рішення має бути визнано протиправним та скасовано, а відповідача зобов'язано прийняти рішення про прийняття заяви з урахуванням всіх наданих законодавством гарантій для таких осіб.

Представник ГУ ДМС України в Одеській області надала до суду заперечення (а.с.28-31), відповідно до яких пояснила, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи позивач прибув на територію України та 05.12.2013 року звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області. Так, рішенням ДМС України від 17.02.2016 року №38-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачем оскаржено його до суду та постановою ООАС від 19.07.2016 року по справі №815/1792/16, залишеною без зімн ухвалою ОААС від 08.02.2017 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено. Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України, ухвалою якого від 02.03.2017 року позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження. 23.03.2017 року позивач знову звернувся до відповідача із заявою про надання міжнародного захисту в Україні, причини небажання повертатись до країни походження обґрунтовуючи недотриманням заповітів ісламу та погіршенням ситуації в Афганістані. Так, за результатами проведеного аналізу, відповідачем встановлено відсутність будь-яких нових елементів, що унеможливлюють повернення позивача до країни походження, що вказує на очевидну необґрунтованість чергового звернення позивача за міжнародним захистом, а саме: судом у справі №815/1792/16 встановлено, що історія позивача щодо причин неможливості повернення до Афганістану є неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування в Україні або в іншій розвиненій країні, зокрема, Словакії, у пошуках кращих умов життя, а також додатково встановлено, що соціально-політична ситуація урегіоні проживання особи в Афганістані (м. Кабул) залишається задовільною, столиця країни приймає внутрішньо-переміщених осіб з неспокійних регіонів Афганістану. Так, відповідач вказує, що інформація по країні громадянської належності зясовує факт можливості повернення позивача до Афганістану з позиції відсутності елементів застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи системного порушення прав людини, при цьому, позивач звернувся до відповідача із тотожною заявою, а умови, передбачені п. чи п.13 ч.1 ст.1 Закону, відстуні. З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що наказ про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням норм діючого законодавства, а тому у задоволенні даного позову слід відмовити.

Від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи в порядку письмового провадження за відсутності позивача та представника позивача.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із пунктом 10 частини 1 статті 3 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанцій без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справу вирішено розглянути в порядку ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини.

05.12.2013 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.103-107).

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 19.03.2016 р. по справі №2013OD0417 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.152-161).

Рішенням Державної міграційної служби України від 17.02.2016р. №38-16, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.97).

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.03.2016 року, міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть розглянуті в контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Разом з тим, факт зміни віросповідання вбачається сумнівним. Під час конкретного опитування стосовно релігійних переконань заявник надає заплутані твердження, що вказує на той факт, що він взагалі не володіє знаннями про предмет опитування, неможливо встановити характер та взаємозв'язок між релігійними переконаннями в країні походження заявника та його особистими переконаннями (а.с.100-109).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ДМС України, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із відповідним позовом.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19.07.2016 року по справі №815/1792/16, залишеною без зімн ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08.02.2017 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України та ухвалою від 02.03.2017 року позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження.

23.03.2017 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про надання міжнародного захисту в Україні, обґрунтовуючи причини небажання повертатись до країни походження недотриманням заповітів ісламу та погіршенням ситуації в Афганістані у період з 17.12.2013 року по 10.03.2017 року, поки справа позивача перебувала на розгляді ДМС та судових інстанцій (а.с.44-46).

Враховуючи те, що позивач надав письмові докази, які не надавались під час попередніх звернень позивача, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення про необхідність прийняття заяви позивача до розгляду.

За результатами розгляду заяви та особової справи позивача, 23.03.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2017OD0037, яким визначено за необхідне прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України „Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту" та відсутні нововиявлені обставини з урахуванням попередніх рішень ДМС про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі п.6 ст.5 Закону України „Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту"(а.с.49-51).

23 березня 2017 року Наказом №56 Головним управлінням ДМС України в Одеській області відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 (а.с.52).

23 березня 2017 року позивач отримав повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №80 від 23.03.2017 року (а.с. 53-56).

Не погоджуючись з вищенаведеним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України № 405/2011 від 06.04.2011 року (далі - Положення), є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні Управління (Управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до положень ст. 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Надаючи оцінку Наказу №56 Головного управління ДМС України в Одеській області про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1 та Висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 23.03.2017 року, на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення відповідача, суд вважає правомірним Висновок відповідача щодо відсутності об'єктивних обставин, які надають ново виявлені підстави вважати позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та яка покинула країну походження з причин побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Оцінюючи обставини в'їзду позивача до України, відповідач надав перевагу фактам, які встановлені рішенням суду, відсутності нових доказів переслідувань позивача в Афганістані. При цьому, відповідачем досліджено ситуацію по країні походження позивача та достовірно встановлено нестабільну, але задовільну ситуацію в країні, прийняття столицею Афганістану внутрішньо-переміщених осіб.

Так, відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, довів суду відсутність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому суд виходить із наступного.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, що в повторно поданій заяві відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, які підтверджують обґрунтованість побоювань зазнати переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або серйозної шкоди життю або свободі у разі добровільного повернення до країни громадянської належності, з огляду на наступне.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які б безумовно підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Поряд з цим, судом не встановлено жодних підстав та доказів, які б свідчили, що при поверненні до країни громадської належності позивач може стати жертвою переслідувань.

Вирішуючи спір, суд враховує, що під час з'ясування офіційних обставин справи №815/1792/16, всупереч інформації викладеної у протоколі співбесіди з громадянином Афганістану ОСОБА_1 від 15.01.2014р., де шукач притулку ствердно зазначив що він змінив віру та є християнином-католиком, що стало причиною виїзду з країни походження у зв'язку з погрозами з цього приводу, позивач надав суду пояснення у судовому засіданні, що віру не змінював а лише вивчає віру християнства.

Крім того, під час з'ясування офіційних обставин справи позивач не зміг чітко пояснити суду хто саме здійснював на нього напад в Афганістані та Таджикистані та за яких обставин.

Разом з тим, на питання суду «Чому Ви прибули саме в м.Одеса, Україна?» позивач зазначив що про Україну, зокрема м.Одеса, йому взагалі не було відомо та що він насправді прямував до Словакії.

Зазначені обставини дали суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Афганістану неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування в Україні або іншій розвиненій країні, зокрема Словакії, у пошуках кращих умов життя.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004р. №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 у матеріалах справи обставини є неправдивими та не містять ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Отже, оскільки під час надання повторної заяви позивачем жодних ново виявлених обставин не встановлено, суд вважає правомірним рішення відповідача про відмову у прийнятті заяви.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на батьківщину через те, що ситуація в країні походження суттєво погіршилась.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Також суд враховує, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, позивачем в заяві до ГУ ДМСУ в Одеській області від 23.03.2017 року не наведено нововиявлених обставин або матеріалів, що підтверджують обґрунтованість побоювань шодо повернення до своєї країни походження.

Відповідно до ч.6 ст.5 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, що певною мірою відображають принципи адміністративної процедури і повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви, в той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 9, 11, 69-72, 86, 158-163, 167, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №56 від 23.03.2017 року та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя /підпис/ П.П.Марин