Справа № 820/5200/16
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 вересня 2017 р. №820/5200/16

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

суддів - Мельникова Р.В., Білової О.В.,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Харкові, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення сум та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління патрульної поліції у м. Харкові, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд:

- стягнути на користь позивача з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України недоотриману суму невиплаченої позивачу заробітної плати за період з 01.07.2016 р. по 20.07.2016 р., згідно наданих відповідачем розрахунків;

- стягнути на користь позивача з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з 21.07.2016 р. по день прийняття рішення судом;

- стягнути на користь позивача з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 10000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду;

- стягнути на користь позивача з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України понесені мною судові витрати в сумі 4000 грн. за надання правової допомоги та 551,2 грн. за сплачений судовий збір.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що в порушення вимог Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці» не здійснено виплату позивачу заробітної плати, суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, що призвело до порушення його прав на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Позивач та представник позивача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідачів, Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Харкові та Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Згідно наданих до матеріалів справи письмових заперечень просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

На підставі вищевикладеного, відповідно до положень ст. 41, ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав.

Судом встановлено, що з 04.08.2015 р. позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та 07.11.2015 р. його призначено на посаду інспектора Управління патрульної поліції у м. Харкові.

Відповідно до п. 6 (у звязку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» Департаментом патрульної поліції Національної поліції України прийнято наказ № 190 о/с від 20.07.2016 року, яким лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з виплатою грошової компенсації за 15 діб невикористаної чергової відпустки за фактично відпрацьований час у 2016 році(а.с.11).

Підставою для прийняття вказаного наказу слугував наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 1812 від 14.07.2016 року.

Однак, у звязку з тим, що позивачем не отримано суму невиплаченої заробітної плати за період з 01.07.2016 р. по 20.07.2016 р., а також суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, останній 23.08.2016 р. звернувся до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Харкові.

За результатами розгляду відповідачем вказаного звернення позивача, листом від 03.09.2016 р. повідомлено позивача, що 20.07.2016 р. у день звільнення, йому було надано обхідний лист для остаточного розрахунку з Управлінням патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції. Так, як до теперішнього часу обхідний лист позивачем не здано, тому нарахування грошової виплати за вказаний період здійснити не можливо.

Також, позивачу запропоновано прибути до Управління патрульної поліції у місті Харкові Департаменту патрульної поліції з обхідним листом для остаточного розрахунку(а.с.12).

Не погоджуючись з вказаними діями відповідачів позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.

Відповідно до ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У рамках реформування правоохоронної системи України 2 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про Національну поліцію" № 580-VIII.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення Національної поліції України" №641 від 02.09.2015 року, утворено Національну поліцію України.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію" Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України вирішено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи МВС.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про Національну поліцію» призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Згідно з ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський:

своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України;

у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства;

захищає свої права, свободи та законні інтереси всіма способами, що передбачені законом.

Приписами п. 7 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 р. №260 грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.

Пунктом 15 Порядку передбачено, що у разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.

Зазначеними нормативно-правовими актами не передбачено стягнення компенсації за затримку розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Згідно п. 2 ч. 2 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику застосування судами законодавства про працю» від 24.12.1999 року № 13 передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

За приписами ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи наведене, суд вважає, що застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України є недоцільним, оскільки законодавством України не передбачено можливості стягнення компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні поліцейських.

Отже, ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до спірних відносин.

Крім того, на виконання рішення суду по справі №820/6109/16 позивача поновлено на посаді.

В ході слухання справи судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив суд:

- скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №1812 від 14.07.2016 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності інспектора роти №5 батальйону №3 Управління патрульної поліції у місті Харкові ОСОБА_1;

- скасувати наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №190 від 20.07.2016 р. про звільнення зі служби в поліції інспектора роти № 5 батальйону №3 Управління патрульної поліції у місті Харкові ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора роти №5 батальйону №3 Управління патрульної поліції у місті Харкові або рівнозначній посаді;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 4551,2 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2017 р. (справа №820/6109/16) адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Скасовано наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 1812 від 14.07.2016 про притягнення до дисциплінарної відповідальності інспектора роти № 5 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Харкові ОСОБА_1.

Скасовано наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 190 від 20.07.2016 про звільнення зі служби в поліції інспектора роти №5 батальйону №3 Управління патрульної поліції у місті Харкові ОСОБА_1.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора роти №5 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Харкові.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток з 20.07.2016 року по 15.02.2017 року за час вимушеного прогулу.

Слід вказати, що ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2017 р. апеляційну скаргу залишено без задоволення, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2017 р. залишено без змін.

Частиною 2 статті 14 КАС України визначено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Судом встановлено, що відповідно до рішення суду позивача поновлено на посаді інспектора роти №5 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у місті Харкові.

Відповідно до довідки Департаменту середньоденна заробітна плата позивача складає 243,87 грн.(а.с.89).

Судовим розглядом встановлено, що кількість робочих днів у липні 2016 р., згідно графіку роботи, складає двадцять днів.

При цьому, у липні 2016 року позивачу не було сплачено грошове забезпечення.

Виходячи з середньоденної заробітної плати позивача, яка зазначена у вищевказаній довідці, помноженого на кількість робочих днів, суд зазначає, що належна сума невиплаченого позивачу грошового забезпечення складає 4877,40 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість частини позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України недоотриманої суми невиплаченого позивачу грошового забезпечення за період з 01.07.2016 р. по 20.07.2016 р. у розмірі 4877,40 грн. та безпідставність вимог про стягнення на користь позивача з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з 21.07.2016 р. по день прийняття рішення судом.

Щодо частини позовних вимог про стягнення на користь позивача з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 10000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 р. із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 р. та від 27.02.2009 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок поведінки відповідача, яку позивач вважає протиправною, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і діями відповідача.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь позивача моральної шкоди, задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 86).

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Будь-яке рішення чи дії субєкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні обєктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення субєкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відносно стягнення на користь позивача з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України понесені ним судові витрати в сумі 4000 грн. за надання правової допомоги, слід вказати наступне.

На підтвердження здійснення судових витрат позивачем надано до суду договір про надання юридичних послуг №15/16 від 26.09.2016 р., що укладений між ТОВ «ЮСТ ГЛОБАЛ» (в якості виконавця) та ОСОБА_1 (в якості замовника) (а.с.24-26).

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобовязання надати юридичні послуги в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Крім того, до матеріалів справи надано акт надання послуг (робіт) від 26.09.2016 р., згідно з яким виконавцем були виконані наступні послуги (роботи): підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості по заробітній платі, представництво у встановленому порядку інтересів ОСОБА_1 в Харківському окружному адміністративному суді під час розгляду позовної заяви, надання висновків та довідок з правових питань, що виникають у ОСОБА_1В.(а.с.27).

Як вбачається з вказаного акту загальна сума послуг (робіт) склала 4000 (чотири тисячі) гривень.

Згідно частини 1 статті 90 КАС України витрати, повязані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частиною 3 статті 90 КАС України визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Приписами ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське обєднання) зобовязується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При цьому слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

При цьому слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що належним підтвердженням витрат повязаних з оплатою правової допомоги є договір про надання правової допомоги, документ, що підтверджує повноваження щодо надання правової допомоги та документ, який свідчить про оплату послуг, оформленого у встановленому законом порядку (квитанція, платіжні доручення тощо).

Однак, матеріали справи не містять будь-яких обґрунтувань таких витрат, виходячи з обсягу витраченого часу та переліку процесуальних дій, вчинених особою, що надавала правову допомогу ТОВ «ЮСТ ГЛОБАЛ» в особі директора ОСОБА_2, що діє на підставі статуту.

Крім того, до матеріалів справи не надано документу, який свідчить про оплату послуг, оформленого у встановленому законом порядку (квитанція, платіжне доручення тощо).

З огляду на вказане, не підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 4000 грн. за надання правової допомоги.

Разом з тим, суд зазначає, що позивач просив суд стягнути на його користь з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України суму судового збору у розмірі 551,20 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 106 Кодексу адміністративного судочинства України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, сума судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Суд зазначає, що в матеріалах справи міститься квитанція №18681 від 27.09.2016 р. яка підтверджує сплату позивачем судового збору у розмірі 551,20 грн.

Оскільки у під час розгляду даної справи судом встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на користь ОСОБА_1 з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України недоотриманої суми невиплаченої позивачу заробітної плати є обґрунтованими, суд приходить до висновку про наявність в даному випадку підстав для стягнення з відповідача суми судового збору згідно з приписами ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П ОС Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у м. Харкові, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення сум та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, адреса: 61153, АДРЕСА_1) з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України недоотриману суму невиплаченої позивачу заробітної плати за період з 01.07.2016 р. по 20.07.2016 р. у розмірі 4877.40 грн. (чотири тисячі вісімсот сімдесят сім гривень 40 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, адреса: 61153, АДРЕСА_1) у розмірі 551.20 грн. (пятсот пятдесят одна гривня 20 копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Мар'єнко Л.М.

суддя Мельников Р.В.

суддя Білова О.В.