Справа № 414/1563/17
Суддя: Безкровний І. Г.
Дата ухвалення: 2017-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2017 року Справа № 414/1563/17

Провадження № 2-а/414/43/2017

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря Нагорянської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до Рубіжанського об'єднаного УПФУ Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначено, що позивачка ОСОБА_2 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1, та з 2010 року є пенсіонером по інвалідності (друга група, загальне захворювання) і отримувала пенсію за місцем свого проживання.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 перемістилася з тимчасово окупованої території в м. Кремінна Луганської області, де була взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 позивачку привіз син, оскільки фактично сама вона не може рухатися. При цьому вона стала на облік в УПФУ Кремінського району Луганської області та почала отримувати пенсію, яка надходила на її картковий рахунок в «Ощадбанку».

01.03.2016 УПФУ Кремінського району Луганської області, правонаступником якого на даний час є Рубіжанське об'єднане УПФУ Луганської області, було призначено виплату пенсії позивачці. Однак на теперішній час пенсія позивачці не виплачується.

З відповіді Рубіжанського об'єднаного УПФУ Луганської області від 10.07.2017 № 4083/03-2 на адвокатський запит позивачці стало відомо, що виплату пенсії їй було призупинено на підставі надходження від Служби безпеки України списку тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб, який надійшов 12.02.2016.

Позивачка вважає, що виплату пенсії їй було призупинено незаконно. Відповідач, не виплачуючи їй пенсію, вчиняє незаконну бездіяльність, порушуючи її законні права на отримання пенсії, гарантовані Конституцією України та іншими законами України.

Позивачка є інвалідом 2-ї групи (інвалідність встановлена довічно) з ознаками значного обмеження життєдіяльності (позивачка має значні вади опорно-рухового апарату) та не може пересуватися без сторонньої допомоги.

У зв'язку з чим позивачка просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Рубіжанського об'єднаного УПФУ Луганської області, яке є правонаступником УПФУ в Кремінському районі Луганської області, щодо невиплати пенсії з 01.03.2016; 2) зобов'язати Рубіжанське об'єднане УПФУ Луганської області поновити нарахування та виплату пенсії по інвалідності; 3) зобов'язати Рубіжанське об'єднане УПФУ Луганської області виплатити позивачці заборгованість по виплаті пенсії з 01.03.2016 по теперішній час.

Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, надали заяви (позивачка - нотаріально завірену), в яких просили розглянути справу за їх відсутності, а також вказали, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Представник відповідача - Рубіжанського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області Гурін В.М. в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та вказав, що проти задоволення позову заперечує у повному обсязі. Також представник Рубіжанського об'єднаного УПФУ Луганської області письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що припинення пенсії позивачці відбулося на підставі списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсії з числа внутрішньо переміщених осіб на період одержання інформації про результати перевірки обґрунтованості продовження виплати пенсії на підконтрольній території. Для відновлення виплати пенсії відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам позивачці необхідно було звернутися до Кремінського відділу обслуговування громадян Рубіжанського об'єднаного УПФУ Луганської області із відповідною заявою та документами: оригіналом та копією паспорту, довідкою про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків та довідкою внутрішньо переміщеної особи. Також у своєму запереченні відповідач зазначає про можливість звернення із заявою до відповідних органів через законного представника, передбаченого ч. 4 ст. 4 Закону України «про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та про можливість звернення за поновленням пенсії законного представника пенсіонера передбаченого п. 5 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. До управління позивачка з питанням поновлення пенсії не зверталася про причини своєї неявки нічого не повідомляла. Також відповідач зазначає, що обов'язок проживання внутрішньо переміщеної особи за адресою, що зазначена у довідці переселенця, опосередковано закріплено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Відповідач зазначає, що Рубіжанське об'єднане УПФУ Луганської області забезпечує державну політику у сфері накопичення коштів та виплати пенсій. Випадки безпідставної виплати пенсій можуть призвести до дефіциту бюджетних коштів, що спричиняє значну шкоду державним інтересам. Крім того, зазначені факти можуть стати причиною несвоєчасних виплат пенсії найменш забезпеченій верстві населення: людям похилого віку, інвалідам та неповнолітнім, позбавленим батьківського піклування. У зв'язку з чим відповідач просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, всебічно та об'єктивного дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням всі наявні в матеріалах справи докази як окремо, так і в їх сукупності, дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є пенсіонером та перебуває на обліку в УПФУ в Кремінському районі, правонаступником якого на даний час є Рубіжанське об'єднане УПФУ Луганської області, і отримує пенсію по інвалідності (а.с. 8, 10). 22 грудня 2014 року позивачку було взято на облік за адресою: АДРЕСА_2 як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою № (а.с. 9).

Зазначені обставини також підтверджуються дослідженою в судовому засіданні копією пенсійної справи позивачки (а.с. 26-43).

Як вбачається з листа-відповіді на адвокатський запит Рубіжанського об'єднаного УПФУ Луганської області № 4083/03.2 від 10.07.2017 виплату пенсії ОСОБА_2 призупинено з 01.03.2016 Управлінням Пенсійного фонду України в Кремінському районі Луганської області, правонаступником якого на даний час є Рубіжанське об'єднане УПФУ Луганської області, на підставі списку Служби безпеки України, який надійшов до управління 12.02.2016. Таким чином, на підставі списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб, ОСОБА_2 призупинено виплату пенсії, як особі, включеній до цих списків, на період одержання інформації про результати перевірки обґрунтованості продовження виплати пенсії на підконтрольній території. Розмір заборгованості пенсії ОСОБА_2 з 01.03.2016 по теперішній час становить 40684,40 грн. Для відновлення виплати пенсії ОСОБА_2 потрібно звернутися до Кремінського відділу обслуговування громадян Рубіжанського об'єднаного УПФУ із відповідною заявою та документами (а.с. 11-12).

Згідно зі ст. 49 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму,встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи. Відповідно до ч. 1 ст. 34 цього Закону пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч. 1 ст. 49 цього Закону.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною 1 ст. 49 вказаного Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Отже, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як до з'ясування певних обставин. В той же час, суду не надано жодних доказів, що довідку про взяття на облік особи позивачки, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, було скасовано.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, який набрав чинності 14 квітня 2014 року, введено в дію рішення ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно із Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14.04.2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Є загальновідомим той факт, що антитерористична операція в Україні не завершилась і триває по теперішній час.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Згідно з п. 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсії та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

07 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області (далі - Порядок).

Пунктом 2 цього Порядку встановлено, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (тимчасово неконтрольована територія) видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Проте постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2015, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 і ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.10.2015, визнаний незаконним та чинним з моменту прийняття пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595.

Зокрема, в мотивувальній частини ухвал Вищого спеціалізованого суду у справах № К/800/19498, К/800/19418 зазначено: «Системний аналіз вказаних норм Конституції України та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», перевірка законності постанови № 595 в частині затвердження пункту 2 Тимчасового порядку дає підстави для висновку про те, що, зупиняючи видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, Кабінет Міністрів України порушив їхні приписи як щодо наявності повноважень на прийняття такого рішення, так і щодо звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, рівності громадян перед законом, виплати пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги на рівні не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого законом».

Відповідно до п. 8 Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області, особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

З довідки № від 22.12.2014 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої позивачці ОСОБА_2, вбачається, що строк дії цієї довідки не обмежений.

Згідно зі ст. 8 Конституції України остання має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних,релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст. ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 встановлено, що відповідно до ст.ст. 8, 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначає Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, - у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08.07.2004 вказано, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.10.2015 у справі № 816/4505/14 та в силу ст. 2442 КАС України є обов'язковою для всіх судів України.

Зазначене свідчить про те, що п. 2 Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської області не сприяє виконанню державою позитивного зобов'язання щодо виплати належної позивачам відповідної пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги на рівні не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого законом, а навпаки, перешкоджає цьому.

Крім того, суд зазначає, що право вносити закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

Суд наголошує, що підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-1У «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У 2016-2017 роках Державним бюджетом України передбачено асигнування на відповідні соціальні виплати в межах всієї території України, в тому числі Донецької і Луганської області.

З огляду на вищевикладене, та враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, суд приходить до висновку, що припинення відповідачем з 01 березня 2016 року виплати позивачці раніше призначеної пенсії по інвалідності є безпідставним, а тому ці дії Рубіжанського об'єднаного УПФУ Луганської області слід визнати протиправними.

За таких обставин, проаналізувавши всі докази у їх сукупності та обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та заперечення відповідача, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а тому вважає за необхідне: визнати протиправною бездіяльність Рубіжанського об'єднаного УПФУ Луганської області, яке є правонаступником УПФУ в Кремінському районі Луганської області, щодо невиплати ОСОБА_2 пенсії з 01.03.2016; зобов'язати Рубіжанське об'єднане УПФУ Луганської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_2 пенсії по інвалідності; зобов'язати Рубіжанське об'єднане УПФУ Луганської області виплатити ОСОБА_2 заборгованість по виплаті пенсії за період з 01.03.2016.

При цьому п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних фондів - у межах суми стягнення за один місяць виконуються негайно.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

В той же час, позивачка, як інвалід другої групи, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 звільнена від сплати судового збору. Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 5 цього Закону Пенсійний фонд України та його територіальні органи також звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях. Таким чином, судові витрати по сплаті судового збору у зазначеній адміністративній справі підлягають компенсації за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 71, 94, 99, 100, 128, 159-163КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 до Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, яке є правонаступником Управління Пенсійного фонду України в Кремінському районі Луганської області, щодо невиплати ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_2) пенсії з 01 березня 2016 року.

Зобов'язати Рубіжанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити нарахування та виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_2) та виплатити їй заборгованість по виплаті пенсії за період 01 березня 2016 року.

Постанова підлягає негайному виконанню в межах суми пенсії за один місяць.

Судові витрати по сплаті судового збору компенсувати за рахунок Державного бюджету України.

Вступну та резолютивну частини постанови складено в нарадчій кімнаті та проголошено в судовому засіданні 08 вересня 2017 року.

Повний текст постанови складено 12 вересня 2017 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Кремінський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя І.Г. Безкровний