Справа № 759/5967/17
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 759/5967/17 Головуючий у 1-й інстанції: Шум Л.М. Суддя-доповідач: Ключкович В.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

20 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Ганечко О.М.,

Кузьмишиної О.М.,

за участю секретаря Маменко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації на постанову Святошинського районного суду м.Києва від 10 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання незаконними дій відповідача та зобов'язання вчинити дії по видачі посвідчення інваліди війни

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 у квітні 2017 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання незаконними дій відповідача та зобов'язання вчинити дії по видачі посвідчення інваліди війни.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2017 року адміністративний позов задоволено. Визнано неправомірною відмову управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації ОСОБА_3 у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення. Зобов'язано управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації встановити ОСОБА_3 статус інваліда війни 2 групи з 05.10.2016 року та видати відповідне посвідчення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін у відкритому судовому засіданні без здійснення фіксування технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_3 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 14) .

Відповідно Довідки МСЕК № 022913 від 18.03.2002 року позивачу призначено з зазначеної дати другу групу інвалідності у зв'язку з захворюванням, пов'язаним роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС безстроково (а.с. 12).

Зв'язок хвороби позивача ОСОБА_3 з наслідками роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується також Експертним висновком Київської регіональної міжвідомчої експертної ради по встановленню причинного зв'язку захворювань та інвалідності з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та їх професійного характеру (а.с. 13).

16.03.2017 позивач звернувся до УПСЗ Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою про призначення йому відповідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» статусу інваліда війни та видачу відповідного посвідчення (а.с. 4).

Листом відповідача від 05.04.2017 позивачу відмовлено в наданні статусу інваліда війни у зв'язку з тим, що ним не надано підтвердження факту його залучення до складу невоєнізованого формування цивільної оборони, факту виконання ним заходів по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі таких формувань. (а.с. 11).

Позивач, не погоджуючись із правомірністю відмови, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання протиправними дій УПСЗ та зобов'язання встановити статус інваліда війни.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи..

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування Цивільної оборони СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 року № 90, формування Цивільної оборони, в тому числі невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж та їх наслідків, а також при ліквідації аварій, катастроф, стихійних сил, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. Завдання щодо виконання завдань виробничого характеру на них не покладалися та не покладаються.

У відповідності до чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів з питань Цивільної оборони, в першу чергу - Положення про Цивільну оборону СРСР, затверджене постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111-1976 року; наказу заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР № 90 від 06.06.1975 року (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та № 92 від 29.06.1976 року (Настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (сільському на сільськогосподарському об'єкті народного господарства), Розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986 року, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986 року, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 року № 01, від 30.04.1986 року № 2, від 04.05.1986 року № 16, від 19.05.1986 року № 52 та ін.), Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов'язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають малолітніх дітей.

Дана обставина також підтверджена Інформаційною довідкою Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної державної адміністрації від 14.02.2017 №01.1-14/161-6 (а.с.10).

На час аварії на ЧАЕС позивач ОСОБА_3 працював на ЧАЕС, а тому відповідно чинного на той час законодавства, в обов'язковому порядку залучався до невоєнізованих формувань цивільної оборони.

Виходячи із аналізу вищевказаних нормативно-правових актів, колегія суддів дійшла до висновку, що цивільна оборона та її формування створювались на всіх без виключення підприємствах, установах, організаціях, та до складу формувань Цивільної оборони в обов'язковому порядку залучалось все працездатне населення.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов'язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

З урахуванням викладеного, формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт з ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Громадяни, які виконували роботи по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

Зазначене спростовує доводи апелянта про неналежність позивача до формувань Цивільної оборони.

Пунктами 7, 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302 визначено, що "Посвідчення інваліда війни" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Таким чином, особи, які залучались до складу формувань Цивільної оборони, інвалідність яких пов'язана з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, за наявності документів, підтверджуючих право на отримання статусу інваліда війни, мають право отримати такий статус з видачею відповідного посвідчення.

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме в складі невоєнізованого формування цивільної оборони підтверджується відомостями, які містяться в трудовій книжці ОСОБА_3 згідно яких він з 1981 року по 16.03.1990 року працював на Чорнобильській АЕС електромеханіком (а.с. 5).

З Розпорядження № 1 Управління будівництва Чорнобильської АЕС та Начальника Цивільної оборони від 27.04.1986 року встановлено, що у зв'язку з аварією на Чорнобильській АЕС членам штабу Цивільної оборони організувати повернення персоналу підрозділів УБ ЧАЕС з місць евакуації для проведення робіт по ліквідації наслідків аварії, організувати проживання, харчування та пункти санітарної обробки персоналу в місцях їх дислокації.

Відповідно до Довідки «Комбинат» Чорнобильська АЕС від 03.04.1990 р. № 06-2721 позивач ОСОБА_3 у період з 20.04.1981 р. по 01.07.1986 р. працював на підприємстві, в цехах та виробництвах (а.с.7).

Встановлено, що з Довідки ДСП «Чорнобильська АЕС» від 02.09.2002 р. № 06-832 вбачається, що позивач ОСОБА_3 в період часу з 01.07.1986 р. по 31.12.1987 р. проводив роботи по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 8).

Отже, наведені документи є доказом участі позивача у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань цивільної оборони та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи. Наявність документів безсумнівно підтверджують факт участі позивача у відповідні періоди у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у складі формування Цивільної оборони.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги про відсутність необхідних документів, які б підтверджували факт виконання позивачем робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС саме у складі невоєнізованого формування Цивільної оборони, колегія суддів вважає безпідставними.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність у позивача права на встановлення статусу інваліда війни відповідно до п.9 ч.2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачу відповідного посвідчення.

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів дійшла висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачу у встановленні статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни є протиправними.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджуються з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зроблені у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим колегія суддів не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку не виконано.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 41, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації - залишити без задоволення.

Постанову Святошинського районного суду м.Києва від 10 липня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено та підписано 20.09.2017.

Головуючий суддя: В.Ю.Ключкович

Судді: О.М. Ганечко

О.М. Кузьмишина

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Ганечко О.М.