Справа № 155/187/17
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

15 вересня 2017 року м. Київ К/800/24946/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Горохівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Локачинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання провести перерахунок призначеної пенсії,

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірною відмову відповідача та зобов'язати Локачинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області здійснити перерахунок та виплату пенсії в повному обсязі без встановлених обмежень, із урахуванням норм статті 50 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ). В обґрунтування позову зазначив, що є інвалідом ІІ групи і отримує пенсію, призначену відповідно до статей 50,54 Закону № 796-ХІІ та статті 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII). Проте, з 01 січня 2016 року він отримує пенсію, з урахуванням обмежень, встановлених частиною третьою статті 27 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) та частиною сьомою статті 43 Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII). Рішенням Конституційного суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 надано правову оцінку положенням Закону № 2262-XII, яким встановлюється обмеження до максимального розміру пенсії та визнано їх неконституційними, тому у січні 2017 року позивач звернувся до відповідача із вимогою перерахувати та виплачувати йому пенсію без обмеження. Посилаючись на відмову Локачинське об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області здійснити такий перерахунок, просив суд задовольнити позов.

Постановою Горохівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2017 року в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, зокрема, Законів № 796-ХІІ, № 2262-XII та Конституції України. Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи та неправильно застосували норми законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини.

Згідно із пунктом 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із змісту оскаржуваних судових рішень видно, що відмовляючи в позові суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наступного.

Як встановлено судами ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесений до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідом ІІ групи від захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивачу призначено пенсію по інвалідності на підставі статті 54 Закону № 796-ХІІ і станом на 18 січня 2017 року розмір призначеної позивачу пенсії становить 11305,06 грн, проте виплачується у розмірі 10740,00 грн, відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів» (далі - Закон № 1774-VIII.

У січні 2017 року позивач звернувся до Локачинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області із заявою про перерахунок пенсії відповідно до рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016.

Листом від 25 січня 2017 року № 13/П-01 ОСОБА_1 відмовлено у здійсненні такого перерахунку, у зв'язку із тим, що згідно із Законом № 1774-VIII з 01 січня по 31 грудня 2017 рік максимальний розмір пенсії не може перевищувати 10740,00 грн.

Перевіряючи обставини справи суди встановили, що позивач отримує пенсію за нормами Закону № 796-ХІІ.

З 01 січня 2017 Законом № 1774-VIII внесено зміни до Закону № 796-ХІІ, зокрема частину третю статті 67 цього Закону викладено у такій редакції: «Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень».

Відповідно частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження в межах, встановлених цією Конституцією та законами України; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що наведені норми закону щодо обмеження максимального розміру пенсії є чинними і неконституційними не визнані, суди дійшли висновку, що відповідач правомірно їх застосував.

При цьому, рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016, на яке посилається позивач, визнано неконституційними окремі положення Закону № 2262-XII, проте як зміни, внесені Законом № 1774-VIII до Закону № 796-ХІІ, за нормами якого ОСОБА_1 призначено пенсію, неконституційними не визнавались.

Крім того, перевіряючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 03 червня 2014 року (у справі за заявою Великода проти України) підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік».

У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011).

За таких обставин, суди дійшли висновку, що відповідач діяв правомірно, а тому позов задоволенню не підлягає.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, що подала касаційну скаргу, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суд неправильно застосував норми процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Горохівського районного суду Волинської області від 10 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук