Справа № 815/4645/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4645/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Нехожиній О.О.,

за участю позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2, представника позивачів ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 та перекладачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

14.09.2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 звернулись до Одеського окружного адміністративного суду із позовами до ГУ ДМС в Одеській області, в яких просили суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС в Одеській області №171 від 07.07.2016 року про відмову їм в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати ГУ ДМС в Одеській області прийняти рішення про оформлення їм документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що 09.09.2016 року вони отримали повідомлення №5/1-393 та №5/1-394 прийняті на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області №171 від 07.09.2016 року, згідно яких їм було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивачів, вищевказане рішення є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.02.2017 року обєднано в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та присвоєно єдиний номер 815/4645/16.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10.03.2017р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2017р. та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_2 (25.04.1982р.н.), стать жіноча; місце народження м.Андижан, Узбекистан; за національністю узбечка; віросповідання іслам; рідна мова Узбецька, володіє Російською і Татарською мовами; в Україну приїхала з громадянським чоловіком ОСОБА_1, сином ОСОБА_8 та донькою ОСОБА_7

Позивач ОСОБА_1 (25.07.1979р.н.); стать чоловіча; місце народження м.Андижан, Узбекистан; за національністю узбек; віросповідання іслам; рідна мова Узбецька, володіє Російською і Татарською; в Україну приїхав з громадянською дружиною ОСОБА_2, сином ОСОБА_8, донькою ОСОБА_7

Зі слів позивачів до 2010 року вони проживали в Узбекистані м. Андижан, країну постійного проживання залишили легально в 2010 році та автобусом доїхали до м.Казань Татарстан. В м.Казані вони перебували 6 років. В 2016р. вони виїхали з міста Казані та автомобільним транспортом дісталися до м.Москви РФ, після чого, таємно та нелегально перебралися на територію України. Державний кордон нашої країни перетнули 13.08.2016 року.

26.08.2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до ГУ ДМС України в Одеській області із заявами про визнання біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, за результатами розгляду їх заяв відповідачем було складено висновки від 07.09.2016 року та прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу «біженця» або додаткового захисту.

07.09.2017 року наказами ГУ ДМС України в Одеській області №171 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

09.09.2016 року позивачі отримали повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-393 та за №5/1-394 від 07.09.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями міграційної служби, позивачі оскаржили їх до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірних рішень відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачам статусу «біженця».

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає ОСОБА_7 України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з ч.6 ст.8 вказаного Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, як видно зі змісту приписів п.13 ст.1 вищезгаданого Закону, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Пунктом 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення п.2 ст.4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

А згідно із ч.7 ст.7 даного Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до вимог ч.1 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом 2-х місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до 3-х місяців.

Далі, згідно із ч.11 цієї ж ст.9, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом 1-го місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до 3-х місяців.

Згідно із приписами ч.5 ст.10 вказаного Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011р. за №1146/19884.

Відповідно до п.2.1 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за №1146/19884, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-звязку; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) проводить дактилоскопію заявника; ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; з) розяснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

А згідно із п.2.4 вказаних Правил від 07.09.2011р. №649, у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виїхали з Узбекистану в 2010 році та легально переїхали до Татарстану в м. Казань (РФ), де перебували 6 років і отримали там тимчасовий захист, а потім таємно та нелегально 13.08.2016 року перетнули кордон України і в вересні 2016 року переїхали до ОСОБА_6.

Як повідомив в судовому засіданні позивач ОСОБА_1, він сповідуєте традиційний іслам і фактично займався навязуванням власних релігійних поглядів, через що отримував постійні попередження з боку правоохоронних структур Узбекистану.

Разом з тим, у регіоні його постійного проживання (м. Андижан, Узбекистан) більшість населення дотримується мусульманської віри та вивчає Коран, однак відповідно до інформації по країні громадянської належності, іслам є найбільш розповсюдженою релігією в Узбекистані, його сповідують більше 90% населення країни, в країні діє більше 2000 мечетей, більшість відвідувачів мечетей належать до молоді.

Позивач стверджує, що у 2010 році виїзд до Російської Федерації не був пов'язаний із бажанням отримання міжнародного захисту, а отже причини виїзду були інакшими аніж побоюваня зазнати переслідувань в Узбекистані.

До того ж, ОСОБА_1 одразу ж не звернувся за міжнародним захистом після легального потрапляння до РФ та майже 6 років легально перебував на території РФ на підставі тимчасової реєстрації. При цьому, як зазначив позивач, у нього не виникало жодних проблем при виїзді з Узбекистану до Російської Федерації, а отже і переслідування з боку держави фактично були відсутні.

Разом з тим, позивач звернувся за міжнародним захистом на території Російської Федерації лише після арешту в порядку видачі до Узбекистану через підозри щодо скоєння ним кримінальних правопорушень на Батьківщині.

Даний арешт на території Російської Федерації відбувся лише за запитом щодо видачі його до Узбекистану, однак в подальшому, РФ не знайшла законних підстав для видачі шукача захисту до країни громадянської належності, що підтверджується постановою прокуратури РФ про скасування запобіжного заходу від 13.12.2011 року, після чого, його було звільнено з місць позбавлення волі.

Також, у звязку з наявністю елементів членства позивача з «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» та незважаючи на офіційну заборону діяльності цієї організації на території Російської Федерації і обізнаність ОСОБА_1 із вказаним фактом, він продовжував діяльність щодо розповсюдження (насадження) релігійних поглядів на території Росії, однак будь-яких переслідувань з боку державної влади РФ через його діяльність він не зазнавав, а навпаки отримав тимчасовий захист у вказаній країні, яким не виявив бажання користуватись та нелегально виїхав до України.

Проте, у 2016 році він покинув територію РФ, до якої прибув легально та під час перетину кордону не зазнавав ніяких перешкод та переслідувань зі сторони країни походження, та нелегально прибув до України.

Що стосується ОСОБА_2, то за матеріалами особової справи взагалі відсутні будь-які докази, які можуть підтверджувати переслідування позивачки як на території Узбекистану, так і на території Російської Федерації.

Так, в судовому засіданні позивачка повідомила, що сповідує традиційний іслам та ніколи не була членом жодних релігійних, політичних чи молодіжних організацій, ані в країні громадянської належності, ані поза її межами, а елемент причетності її чоловіка до релігійної організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не має відношення до її особи.

Також, відомості щодо належності чоловіка ОСОБА_1 до «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», з яким по суті вона перебуваєте у цивільних стосунках, не вважаються такими, що можуть вплинути на безпеку позивачки.

Зокрема, по справі встановлено, що в липні 2011 року ОСОБА_2 поверталася до Узбекистану з метою зустрічі зі своїми родичами і будь-яких проблем на Батьківщині не зазнала.

За матеріалами справи позивачки цілком очевидним є факт звернення за міжнародним захистом у РФ лише після виникнення певних проблем у її цивільного чоловіка на території Російської Федерації.

До того ж, слід зазначити, що позивачами протягом розгляду справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій, не було надано жодних доказів, що їх подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує їх життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок їх переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже, з вказаного вбачається, що судом 1-ї інстанції, в даному випадку, було обґрунтовано встановлено факт того, що у позивачів відсутні умови (критерії), зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Тобто, з урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до аналогічного, що і суд першої інстанції висновку, що позивачам було правомірно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту, та, відповідно, спірні накази ГУ ДМС України в Одеській області від 07.09.2016р. №171 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованими та законними.

До того ж, ще необхідно зазначити й про те, що у відповідності до ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

ОСОБА_9