Справа № 161/11373/17
Суддя: Подзіров А. О.
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/878/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2017 року м.Луцьк

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області Подзіров А.О., розглянувши в порядку скороченого провадження в залі суду в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

25 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач до 16 грудня 2016 року працювала на посаді судді Рівненського апеляційного господарського суду та наразі звільнена у відставку.

З 16 грудня 2016 року вона отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці та перебуває на обліку у Луцькому ОПФ України Волинської області.

З 16 травня 2017 року відповідно до довідки МСК №393014 від 31 травня 2017 року їй встановлено третю групу інвалідності загального захворювання. 08 червня 2017 року вона звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії у зв'язку з інвалідністю, однак у листі від 09 червня 2016 року їй було відмовлено у призначенні пенсії.

Вважає таку відмову неправомірною, оскільки вона має право одночасно отримувати як довічне грошове утримання, так і пенсію у зв'язку з інвалідністю.

З наведених вище мотивів просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу в призначенні пенсії по інвалідності у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 16 травня 2017 року, тобто з дати встановлення групи інвалідності; зобов'язати відповідача вчинити дії щодо призначення позивачу виплати пенсії по інвалідності, як інваліду третьої групи з 16 травня 2017 року і надалі продовжувати її виплату згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідач у письмових запереченнях від 12 вересня 2017 року №11873/07-13 просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивач має право отримувати лише за її вибором або довічне грошове утримання, або пенсію по інвалідності. Одночасна виплата утримання та пенсії чинним законодавством не передбачена.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративним позов слід задовольнити повністю, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16 грудня 2016 року отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці та перебуває на обліку у Луцькому ОПФ України Волинської області.

З 16 травня 2017 року відповідно до довідки МСК №393014 від 31 травня 2017 року їй встановлено третю групу інвалідності загального захворювання (а.с.21).

08 червня 2017 року позивач звернулася до відповідача з письмовою заявою про призначення пенсії у зв'язку з інвалідністю, яка зареєстрована за вх. №303/с-01 (а.с.18).

У листі від 09 червня 2016 року №303/с-01 їй було відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв'язку з тим, що вона вже отримує довічне грошове утримання судді, тому не може бути одночасно утримувати пенсію по інвалідності (а.с.19).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою визначено види пенсійних виплат і соціальних послуг, визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Пенсія по інвалідності призначається органами Пенсійного фонду України відповідно до розділу ІV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсій по інвалідності здійснюється відповідно до статті 9 цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Право на таку пенсію виникає у разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання на наявності передбаченого статтею 32 цього Закону страхового стажу. Призначення такої пенсії відбувається за наявності інвалідності і є державною соціальною гарантією окремої категорії громадян інвалідів.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Інвалідам, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих інвалідів провадиться тільки за їх заявою (стаття 34 ІV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Отже пенсія по інвалідності є соціальною пенсійною виплатою, яка фінансується за рахунок коштів Пенсійного фонду України та має страховий характер (настає за наявності страхового випадку настання інвалідності, призначається особам, які підлягали загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, залежить від заробітної плати застрахованої особи та розміру внесків нарахованих і утриманих з цієї заробітної плати).

Статтею 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

На час виходу у відставку позивач не досяг віку передбаченого статтею 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», отже, не набув права на отримання пенсії за віком на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Наведені правові норми свідчать про те, що довічне грошове утримання судді у відставці та пенсія по інвалідності мають різну правову природу та здійснюються з різних джерел фінансування.

Відповідно до абзацу п'ятого пункту 7 Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності суддів, які працюють. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді.

Абзацом п'ятим пункту 8 цього ж рішення встановлено, що особливий статус судді, гарантії його незалежності визначаються Конституцією України і законами України, що виключає обмеження законодавчо встановлених гарантій статусу судді або зниження їх рівня. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя і права громадян на захист прав і свобод незалежним судом.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у частині першій статті 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня.

У рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 Суд врахувавши попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, зазначив, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Конституційний Суд України у підпункті 6.2 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013 зазначив, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді. Тому таке забезпечення суддів залежить від умов, пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя, і не може залежати від інших умов, у тому числі соціального забезпечення, яке призначається і виплачується на загальних засадах та передбачене іншими, крім Закону N 2453, законами України.

Обґрунтовуючи свою позицію відповідач посилається на положення встановлені частиною 13 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якими визначено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії, щомісячного довічного грошового утримання відповідно до законів України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державну службу», «Про Національний банк України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про судоустрій і статус суддів», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», Митного кодексу України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України та цього Закону, призначається одна пенсія, щомісячне довічне грошове утримання за її вибором.

Враховуючи наведені норми матеріального права та правові позиції Конституційного Суду України, суд вважає, що у даному випадку законодавець не обмежує право особи на отримання як пенсії по інвалідності, так і щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Зазначена норма стосується випадків, коли одна й та саме особа має право на отримання пенсії та/або щомісячного довічного грошового утримання за різними законодавчими актами, які встановлюють різні розміри пенсії та/або щомісячного довічного грошового утримання. У такому випадку особі призначається пенсія, щомісячне довічне грошове утримання лише за одним з наведених у цьому пункті нормативно правових актів, а не за декількома. У разі, якщо довічне грошове утримання призначається за законом, яким не передбачено пенсії по інвалідності, то особа не може бути позбавлена права як на довічне грошове утримання, так і на пенсію по інвалідності.

Частинами першої та другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У свої практиці Європейський суд з прав людини наводить наступні висновки щодо якісності та чіткості закону:

1) правове положення може витримати перевірку його на якість, якщо це положення є достатньо чітким у переважній більшості справ, що їх розглядали національні органи (рішення у справі „Ґавенда проти Польщі" від 14 березня 2002 року);

2) чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (рішення у справі „Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року);

3) якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право (рішення у справі „Аманн проти Швейцарії" від 16 лютого 2000 року);

4) закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання (рішення у справі „Круслена" від 24 квітня 1990 року).

Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи, що у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» не міститься заборони стосовно можливості виплати одночасно довічного грошового утримання та пенсії по інвалідності особам, які не досягли пенсійного віку, суд дійшов висновку, що вказаний Закон у цій частині є неякісним та нечітким в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлений період, на який призначається пенсія по інвалідності, а саме пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Інвалідам, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих інвалідів провадиться тільки за їх заявою.

В постанові від 01.07.2014 року у справі №21-244а14 Верховний Суд України висловив обов'язкову для врахування правову позицію, відповідно до якої правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення, а тому позовні вимоги повинні бути задоволені саме з дня встановлення інвалідності в позивача.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку про протиправність відмови відповідача у призначенні позивачеві пенсії по інвалідності у зв'язку з призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а тому позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Частиною першою статті 94 КАС України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому зазначене правило застосовується навіть у випадку якщо відповідач - суб'єкт владних повноважень звільнений від сплати судового збору.

При поданні позову позивач сплатила судовий збір у розмірі 650,00 грн, хоча ставка судового збору у даній справі була 640,00 грн. Тому суд стягує на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 10,11, 159-163 КАС України, Законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 16 травня 2017 року, тобто з дати встановлення групи інвалідності.

Зобов'язати Луцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області вчинити дії щодо призначення ОСОБА_1 виплати пенсії по інвалідності, як інваліду третьої групи з 16 травня 2017 року і надалі продовжувати її виплату згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області судові витрати у розмірі 640,00 грн (шістсот сорок гривень).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її отримання.

У разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області А.О. Подзіров