Справа № 4196/112070
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2011-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

30 серпня 2011 р. № 2а- 4196/112070

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шляхової О.М.,

суддів - Бідонько А.В., Сагайдак В.В.,

за участі секретаря - Беззубко А.О.,

за участі позивача ОСОБА_1 (посвідчення водія № 053547 від 28.04.2006р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним

Громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1
до Державного комітету України у справах національностей та релігій Департамент у справах біженців та притулку
проскасування рішення,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 02.02.2011 року № 57-11 про відмову в наданні ОСОБА_3 ОСОБА_1 статусу біженця, зобов"язати відповідача прийняти рішення про надання ОСОБА_3 ОСОБА_1 статусу біженця. В порядку забезпечення доказів позивач просить витребувати у відповідача особову справу ОСОБА_3 ОСОБА_1.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що у листопаді 2006 році він звернувся до Державного комітету України у справах національностей та релігій з заявою про надання йому в Україні статусу біженця. 06 березня 2007 року рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій йому відмовлено в наданні статусу біженця . Не погоджуючись з рішенням від 06 березня 2007 року позивач оскаржив його до Харківського окружного адміністративного суду. Постановою від 07.04.2009р. адміністративний позов було задоволено частково, а саме - зобов"язано відповідача провести повторний розгляд питання щодо надання статусу біженця. 02.02.2011 р. рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій повторно відмовлено в наданні статусу біженця. На думку позивача, спірне рішення є неправомірним, оскільки відповідачем не надано вірної оцінки побоювань позивача стати жертвою переслідувань. При співбесіді не було встановлено низку обставин, які мають бути досліджені відповідно до змісту Конвенції про статус біженців та Закон України Про біженців. Позивач у судовому засіданні підтримав позов та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача - Державного комітету України у справах національностей та релігій, в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Через канцелярію суду 30.08.2011р. надав листа, в якому просив суд розглядати справу без його участі в межах наявних документів у справі. В своєму письмовому запереченні проти позову відповідач обґрунтовував необхідність відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні в ході співбесіди. Також на думку відповідача , позивач є мігрантом, а не біженцем відповідно до наданих письмових та усних пояснень.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача та заперечення проти нього, пояснення представників сторін, встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_3 ОСОБА_1, є громадянином ОСОБА_2, що підтверджується копією посвідчення №00971510, покинув країну своєї громадянської належності 20 вересня 1994 року. Прибув спочатку до Йорданії, де перебував до вересня 1995 року. До України прибув 26 вересня 1995 року, оскільки не зміг оформити документи для в"їзду в Данію, що підтверджується висновком голвного спеціаліста відділу у справах міграції ОСОБА_4 та протоколом співбесіди від 13.11.2006р .

13 листопада 2006 року громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Харківській області із заявою про надання статусу біженця , в якій вказав, що у країні його громадянства, де він проживав - в Іраку, його життю загрожує небезпека.

06 березня 2007 року рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій йому відмовлено в наданні статусу біженця . Не погоджуючись з рішенням від 06 березня 2007 року позивач оскаржив його до Харківського окружного адміністративного суду. Постановою від 07.04.2009р. адміністративний позов було задоволено частково, а саме - зобов"язано відповідача провести повторний розгляд питання щодо надання статусу біженця.

02.02.2011 р. рішенням № 57-11 Державного комітету України у справах національностей та релігій повторно відмовлено в наданні статусу біженця на підставі висновку управління міграційної служби у Харківській області від 22.07.2009р.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, підставами для прийняття рішення Державним комітетом України у справах національностей та релігій стало те, що ОСОБА_3 ОСОБА_1 не зміг докладно, послідовно та обґрунтовано викласти причини, що спонукали його звернутися з заявою про надання статусу біженця та позивач не надав необхідних аргументів на підтвердження обставин щодо загрози йому на батьківщині.

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України Про біженців, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до абзацу 7 статті 11 Закону України „Про біженців", до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також; документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 статті 22 Закону України Про біженців передбачено, що особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, про відмову у наданні, втрату або позбавлення статусу біженця і яка оскаржує відповідне рішення до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції або до суду, до прийняття рішення за скаргою має права та обов'язки, передбачені статтею 18 цього Закону, в якій пунктом 1 частини 2 передбачено, що особа, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця зобов'язана: подати до відповідного органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН Про обов'язки та стандарти доказів у біженців 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином., у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України Про біженців, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було надано до управління міграційної служби жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування позивача на батьківщині.

Судом встановлено, що позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, що підтверджується наступним.

ОСОБА_3 ОСОБА_1 має національний паспорт Іраку. З матеріалів справи вбачається, що позивач добровільно звернувся до компетентних органів держави за отриманням паспорта громадянина ОСОБА_2, безперешкодно його отримав, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності. Відповідно до п. 66 Керівництва для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. ОСОБА_3 ОСОБА_1 не навів конкретних прикладів особистих переслідувань, оскільки аналіз матеріалів справи показав, що позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за жодною з конвенційних ознак не мав.

Що стосується посилань позивача на те, що він не може повернутись на батьківщину, оскільки його на родині було звинувачено у побитті та смерті охоронця та те, що він належить до шиїтів, які переслідуються в Іраку, суд зазначає наступне.

Розгляд матеріалів особової справи показав, що посилання ОСОБА_3 ОСОБА_1 на побоювання кровної помсти на підставі звинувачення у побитті охоронця військового підприємства, на якому працював позивач на родині є безпідставними та не доведеними. З протоколу співбесіди позивача вбачається, що на небезпеку з боку керівництва підприємства чи владних структур Іраку ОСОБА_3 ОСОБА_1 не очікує, а можливим агентом переслідування вважає родичів постраждалого охоронця. Додатково позивач повідомив, що на родині одразу ж після факту обвинувачення його у смерті охоронця, позивач зустрічався з батьком померлого охоронця, який у свою чергу повідомив йому, що не вважає його причетним до смерті його сина. Також судом встановлено, що напад на охоронця здійснено у 1993 році, після чого позивач продовжував мешкати в Багдаді та числився на підприємстві протягом майже року.(а.с.126-129)

Також з протоколу співбесіди від 06.07.2009 р. позивач повідомив, що за його прізвищем не можливо визначити, хто він-шиїт чи суніт, чим спростовує причину побоювань повернення на батьківщину за національною ознакою, а саме з тієї причини, що він шиїт .

Що стосується посилань позивача на той, факт, що причиною побоювань за своє життя у разі повернення на батьківщину позивач визначив довготривале перебування за межами батьківщини, суд зазначає наступне. На співбесіді від 15 листопада 2006 року позивач вищезазначене твердження спростував, повідомивши, що ще з часів правління ОСОБА_5, ті хто були за кордоном, отримали прощення влади.

Судом встановлено, що ОСОБА_3ОСОБА_1 до прибуття в Україну тривалий час легально перебував в Йорданії, виїжджав до Саудівської Аравії, також виїжджав до Росії та Білорусії, де міг звернутись за статусом біженця, але цього не зробив.

З аналізу зібраних по справі доказів судом встановлено, що позивач звернувся до Управління міграційної служби у Харківській області не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації на території України, оскільки скористався територією України, як транзит для подальшого слідування до родичів у Данії. Вищенаведене підтверджується протоколом співбесіди (а.с.126-129).

Аналіз матеріалів особової справи дозволяє зробити висновок, що ОСОБА_3ОСОБА_1 не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через особисті побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками національності, за критерієм релігіозної ознаки та належності до певної соціальної групи.

Позивач не навів жодних доказів, які б свідчили про те, що в разі повернення на батьківщину він буде підданий нелюдському поводженню та матиме загрозу смерті внаслідок особистого переслідування.

Судом встановлено, що з ІІ половини 2007р. ситуація з безпекою в Іраку значно покращилась, прояви насильства зменшились до найнижчого рівня з 2004р. Факт позитивних тенденцій в сфері безпеки підтверджується й діями УВКБ ООН, яке співпрацює урядом Іраку в питаннях наданням біженцям, що повертаються, належного прийому, підтримки та захисту. Необхідно зазначити, що 97% населення Іраку сповідує іслам, при цьому шиїти складають 60-65%, суніти - 32-37%, християни - 3% . (а.с.48).

Таким чином будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині позивачем не наведено.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, оскільки останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які він має, щоб залишитись в Україні, не повязані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру".

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до управління міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, оскільки на території України він має родину, але ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант.

Позивача згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Щодо посилань позивача на той факт, що відмова в наданні статусу біженця порушує вимоги ст. з Європейської Конвенції «про захист прав людини та основних свобод»від 04.11.1950 р., суд зазначає, що це є необґрунтованим та безпідставним, оскільки уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції визначає правовий статус позивача в Україні , а не займається його поверненням до країни громадянської .

Також, суд зазначає, що рішення Управління міграційної служби в Харківській області про відмову в наданні статусу біженця громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_3ОСОБА_1 з підстав того, що відсутні умови, передбачені абз. 2 ст. 1 Закону України Про біженців, не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші законні для цього підстави.

Отже, рішення Управління міграційної служби Харківській області про відмову позивачу в наданні статусу біженця в Україні прийнято в межах компетенції, згідно з вимогами діючого законодавства, є правомірним, обґрунтованим, на підставі повного і всебічного вивчення обставин особової справи позивача. Таким чином позовні вимоги позивача про його скасування не підлягають задоволенню. Інші позовні вимоги є похідними, у звязку з чим в їх задоволенні також належить відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України у разі ухвалення судового рішення на користь сторони, яка є субєктом владних повноважень, сплачений судовий збір позивачу не повертається.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 8-14, 17, 70, 71, 86, 94, 159-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігій Департамент у справах біженців та притулку про скасування рішення - відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 05.09.2011 року.

Головуючий Суддя Шляхова О.М.

Суддя - Сагайдак В.В.

Суддя - Бідонько А.В.