Справа № 810/2116/17
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 року м.Київ № 810/2116/17

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання: Касьянової О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_2,

від відповідача - Шегель Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4

до Київської митниці ДФС

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_4 з позовом до Київської митниці ДФС в якому просить суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 03.08.2017) стягнути з відповідача на його користь 53852,19 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.12.2016 він був звільнений з посади заступника начальника митного посту-начальника відділу митного оформлення № 2 митного посту «Південний термінал» Київської митниці ДФС на підставі пункту 72 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Водночас, у день звільнення відповідачем не було нараховано та виплачено йому всіх сум у відповідності до вимог чинного законодавства. Зокрема, позивач стверджує, що відповідачем було неправильно визначено розмір належної йому надбавки за вислугу років, що, відповідно, призвело до зменшення виплаченої йому суми при звільненні.

Разом з цим, позивач зазначив, що у подальшому постановою Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2017 було зобов'язано Київську митницю ДФС встановити йому з 22.11.2016 надбавку за вислугу років у розмірі 50 % посадового окладу, а також застосувати наслідки такого встановлення для здійснення перерахунку та виплати заробітної плати за період з 22.11.2016 по 29.12.2016.

На виконання вказаного рішення суду Київською митницею ДФС було проведено перерахунок його заробітної плати та 08.06.2017 виплачено відповідну суму.

Позивач вважає, що оскільки остаточний розрахунок по його заробітній платі відповідачем було здійснено лише 08.06.2017, то у відповідності до вимог статтей 116 та 117 Кодексу законів про працю України останній зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з 30.12.2016 по 08.06.2017 включно.

Крім того, позивач зауважив, що на час звільнення його середній заробіток складав 468,57 грн., проте, з 01.01.2017 відбулось підвищення посадового окладу за посадою яку він займав до звільнення. Таким чином, з огляду на вказані обставини та правову позицію Верховного суду України позивач вважає, що він має право на збільшення середнього заробітку на час звільнення з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу, а саме 1,0748.

За наведених обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача на його корить середній заробіток за весь час затримки виплати йому заробітної плати при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме за період з 30.12.2016 по 08.06.2017 у розмірі 53852,19 грн.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 5760,00 грн.

Відповідач адміністративного позову не визнав, надав суду письмові заперечення відповідно до змісту яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість.

В обґрунтування правової позиції зазначив, що Київська митниця ДФС припинила будь-які трудові відносини з позивачем ще 30.12.2016. При цьому, на момент звільнення та проведення повного розрахунку відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України позивач жодних претензій щодо виплачених йому сум не заявляв.

З відповідним зверненням щодо збільшення розміру надбавки за вислугу років (замість 18% встановити 50%) та перерахування заробітної плати позивач звернувся до Київської митниці ДФС лише 26.01.2016.

Розглянувши вказане звернення позивача Київська митниця ДФС листом від 06.02.2017 повідомила позивачу про безпідставність його вимог.

Відповідач зазначив, що надалі оскільки позивач звернувся до суду із позовом про встановлення йому надбавки, з метою виконання рішення суду від 10.02.2017, яке набрало законної сили 23.05.2016 та було прийнято в результаті розгляду цого позову, Київською митницею ДФС 06.06.2017 було видано наказ «Про встановлення надбавки за вислугу років» та здійснено перерахунок заробітної плати позивача. При цьому, платіжне доручення від 07.06.2017 на суму 1421,28 грн. було передано митним органом до Бориспільського управління Державної казначейської служби України в Київській області.

Таким чином, відповідач стверджує, що рішення суду було виконано Київською митницею ДФС одразу після набрання ним законної сили. При цьому, відповідач, звертав увагу суду, що спір щодо розміру належних позивачу сум виник лише 26.01.2016 та вирішувався, зокрема, в судовому порядку до 23.05.2017. Отже, на думку відповідача, обов'язок щодо виплати належної позивачу суми у митного органу виник лише після 23.05.2017 та разом з цим, невідкладно був виконаний митницею, а тому будь-якої затримки у виплаті зазначеної суми не було.

Разом з цим, відповідач також зазначив, що згідно з приписами статтей 116 та 117 Кодексу законів про працю України підставою для відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є сукупність факту порушення строків розрахунку при звільненні та наявність в цьому вини власника.

Таким чином, на думку відповідача, Київська митниця ДФС жодним чином не перешкоджала поновленню порушеного права позивача, а тому підстави для застосування відповідальності - відсутні.

Крім цього, у запереченнях на адміністративний позов, відповідач звертав увагу, що при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

За наведених обставин, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства України.

У судовому засіданні 12.09.2017 представник позивача надав пояснення аналогічні викладеним в адміністративному позові та просив суд позов (з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог) задовольнити.

Представник відповідача підтримав доводи викладені у письмових запереченнях на адміністративний позов та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали судом встановлено наступне.

Наказом Київської митниці ДФС від 22.11.2016 № 788-о позивач був призначений на посаду заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста "Південний термінал" Київської митниці ДФС з 22.11.2016 та 29.12.2016 наказом № 892-о був звільнений із займаної посади з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади", відповідно до п. 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. (а.с.8, 9).

Зі змісту останнього документу вбачається, що управлінню фінансування, бухгалтерського обліку та звітності було наказано здійснити з ОСОБА_4 повний розрахунок відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки в кількості 03 (три) календарних днів за період роботи з 22.11.2016 по 29.12.2016, відповідно до статті 24 Закону України «про відпустки».

При цьому, позивачем не заперечується, що вказані вимоги наказу № 892-о від 29.12.2016 Київською митницею ДФС були виконані своєчасно, а саме 29.12.2016.

Крім того, з наявних у справі доказів та пояснень сторін, судом встановлено, що станом на день проведення розрахунку з позивачем спору щодо розміру сум, належних йому при звільненні - не існувало.

Водночас, як стверджує позивач, при нарахуванні заробітної плати за листопад та грудень 2016 року відповідачем було не правильно визначено йому розмір надбавки за вислугу років та відповідно проведено розрахунок при звільненні не у повному обсязі.

З матеріалів справи вбачається, що для вирішення вказаного питання 21.01.2017 уповноважений представник ОСОБА_4 звернувся до Київської митниці ДФС з заявою в якій просив відповідача вирішити питання про встановлення ОСОБА_4 з 22.11.2016 надбавку за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу та застосувати наслідки такого встановлення для здійснення перерахунку та виплати заробітної плати за період з 22.11.2016 по 29.12.2016; нарахувати та виплатити ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки здійснення повного розрахунку при звільненні (з 30.12.2016 по день виплати донарахованих сум надбавки за вислугу років, премії тощо) (а.с.19-23).

Крім того, судом встановлено, що того ж дня, а саме 21.01.2017, ОСОБА_4 звернувся також до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської митниці ДФС про зобов'язання встановити позивачу з 22.11.2016 надбавку за вислугу років у розмірі 50 % посадового окладу та застосувати наслідки такого встановлення для здійснення перерахунку та виплати позивачу заробітної плати за період з 22.11.2016 по 29.12.2016.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2017 у справі № 810/386/17 (яка ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду була залишена без змін) позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Зобов'язано Київську митницю ДФС встановити ОСОБА_4 з 22.11.2016 надбавку за вислугу років у розмірі 50 % посадового окладу, а також застосувати наслідки такого встановлення для здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_4 заробітної плати за період з 22.11.2016 по 29.12.2016. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с.10-18).

Зазначене рішення суду набрало законної сили 23.05.2017.

Отже, судом встановлено, що саме з вказаної дати у Київської митниці ДФС виникло зобов'язання щодо здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_4 заробітної плати за період з 22.11.2016 по 29.12.2016.

У подальшому, на виконання постанови Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2017 та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 23.05.2017 у справі № 810/386/17 Київською митницею ДФС 06.06.2017 було прийнято наказ № 374-о щодо внесення змін до додатку наказу Київської митниці ДФС від 21.12.2016 № 862-о «Про встановлення надбавки за вислугу років» в частині встановлення надбавки за вислугу років заступнику начальника митного поста "Південний термінал" - начальнику відділу митного оформлення № 2 ОСОБА_4, а саме: розмір надбавки встановити в розмірі 50% замість 18% (а.с. 30).

Крім того, судом встановлено, що на виконання зазначеного наказу управлінням фінансування, бухгалтерського обліку та звітності здійснено перерахунок заробітної плати ОСОБА_4 за період з 22.11.2016 по 29.12.2016 за рахунок і в межах затвердженого фонду оплати праці (а.с. 32-33).

Платіжне доручення № 49 про виплату відповідної суми (для її перерахування на картковий рахунок ОСОБА_4.) 07.06.2017 Київською митницею ДФС було передано до Бориспільського управління Державної казначейської служби України Київської області 08.06.2017 зазначені кошти у розмірі 1421,28 грн. були виплачені позивачу (а.с. 29, 31).

Вказані обставини підтвердили також представники сторін в ході судового розгляду справи.

Таким чином, судом встановлено, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2017 у справі № 810/386/17 було виконано Київською митницею ДФС в добровільному порядку своєчасно та у повному обсязі.

Водночас, позивач, вважаючи перераховані митницею (на його картковий рахунок) кошти у розмірі 1421,28 грн. заборгованістю по заробітній платі, яка повинна була бути виплачена йому при звільненні, звернувся з даним адміністративним позовом до суду та просить стягнути з відповідача на його корить середній заробіток за весь час затримки виплати вказаної суми по день фактичного розрахунку.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає про таке.

Трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Приписами статті 47 Кодексу законів про працю України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У свою чергу, вимогами статті 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Разом з цим, у статті 117 Кодексу законів про працю України законодавцем визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, з аналізу вказаної норми законодавства вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України є:

1) невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки;

2) вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум;

3) відсутність спору про розмір таких сум.

Тобто, при дотриманні наведених умов у їх сукупності підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, суд зауважує, що згідно з нормами чинного законодавства у контексті вказаних правовідносин під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до частини другої статті 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з цим, суд також враховує і практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2014 № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» та статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" повинна застосуватись судами при розгляді справ.

Так, зокрема, у рішенні по справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02), від 8 квітня 2010 року Європейський суд з прав людини зазначив про таке:

"… 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

57. У зв'язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв'язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду."

Суд також звертає увагу, що відповідно до приписів статті 81 Кодексу законів про працю України якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди.

Отже, з наведеного вбачається, що з прийняттям судових рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються, а зобов'язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов'язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, відсутні обґрунтовані підстави стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Аналогічної правової позиції дотримується Київський апеляційний адміністративний суд, а також Вінницький апеляційний адміністративний суд, про що зазначено в ухвалах від 16.05.2017 по справі № 822/2663/15 та від 27.07.2017 по справі № 810/1543/17.

Як було встановлено судом, станом на час звільнення позивача з займаної посади, а саме 29.12.2016, спір щодо розміру належних йому сум при звільненні - був відсутній.

При цьому, суд звертає увагу, що згідно з вимогами чинного законодавства про працю про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє працівника перед виплатою зазначених сум.

Позивач, у свою чергу, жодних доводів та доказів на підтвердження того, що він не був ознайомлений із нарахованими йому при звільненні сумами суду не надав.

Таким чином, судом встановлено, що в день звільнення ОСОБА_4 із займаної посади Київською митницею ДФС було здійснено виплату всіх сум, що належали йому від установи.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що підстави для застосування вимог статті 116 та частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати останньому 1421,28 грн. не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Як вже зазначалось, станом на час звільнення ОСОБА_4 спір про розмір належних йому сум був відсутній, всі належні (станом на час звільнення) йому суми були виплачені відповідачем у відповідні строки. У свою чергу, наведені обставини свідчать про відсутність вини власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних позивачу на момент звільнення сум.

Крім того, суд зауважує, що про наявність права на збільшення відсотку надбавки за вислугу років та відповідно проведення перерахунку заробітної плати за листопад та грудень 2016 року позивач повідомив Київську митницю ДФС одночасно із зверненням до суду з адміністративним позовом.

Отже, як вже зазначалось, обов'язок щодо перерахування відсотку надбавки за вислугу років та виплати відповідної суми ОСОБА_4 у відповідача виник лише після набрання судовим рішенням законної сили, а саме з 23.05.2017.

Разом з цим, суд акцентує увагу, що з прийняттям судових рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються, а зобов'язання роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов'язання виконати судові рішення на користь позивача.

Крім того, судом встановлено, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 10.02.2017 у справі № 810/386/17 було виконано відповідачем в добровільному порядку та своєчасно.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що правові підстави для застосування до Київської митниці ДФС відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України та зобов'язання виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних йому сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України - відсутні.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.12.2016 по 08.06.2017 в розумінні статтей 116, 117 Кодексу законів про працю України є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов'язку доказування протилежного.

Разом з цим, позивачем не доведено обгрунтованості позовниї вимог.

У свою чергу, відповідачем як суб'єктом владних повноважень доведено суду з посиланням на вимоги чиннного законодавства, що орган діяв у порядку, у спосіб та на підставі закону.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Частиною 1 статті 98 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою.

Згідно з приписами статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема витрат на правову допомогу.

Відповідно до частини другої статті 94 кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

У разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України (частина 5 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу, на користь позивача стягненню не пілягають. Разом з цим, судом встановлено, що відповідачем не понесено судових витрат, у зв'язку з чим судові витрати стягненню на користь відповідача також не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 18 вересня 2017 р.