Справа № 578/338/17
Суддя: Косар А. І.
Дата ухвалення: 2017-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 578/338/17
провадження №2-а/578/13/17
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2017 року Краснопільський районний суд Сумської області в складі головуючого судді Косар А.І.

за участю

секретаря судового засідання Литвин А.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

з викликом свідка ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Краснопілля в режимі відеоконференції з Ковпаківським районним судом м. Суми адміністративну справу

за адміністративним позовом ОСОБА_1

до інспектора роти батальйону Управління патрульної поліції в м. Суми Зимогляд Миколи Миколайовича

про визнання протиправною та скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення,-

УСТАНОВИВ :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора роти батальйону Управління патрульної поліції в м. Суми лейтенанта поліції Зимогляд Миколи Миколайовича, в якому просив скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серія АР № 920809 від 26 березня 2017 року про його притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення /далі КУпАП/. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 26.03.2017 було винесено постанову серія АР № 920809 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху за частиною першою статті 126 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. Однак, своєї вини він не визнає, пояснюючи, що при розгляді адміністративного матеріалу інспектором не дотримано вимог статті 268 КУпАП, не надано можливості ознайомитися з матеріалами справи. По суті адміністративного правопорушення в оскаржуваній постанові інспектор зазначив, що він 26 березня 2017 року об 11 год. 53 хв в м. Суми по вул. Луговій,1 біля центрального ринку здійснив стоянку та зупинку ближче 10 м від пішохідного переходу, чим порушив п. 15.9 Г ПДР України; при перевірці документів не мав при собі поліса цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів , чим порушив п. 2.1 Г ПДР України. Проте, інспектор визнав його винним лише за відсутність страхового полісу та піддав адміністративному стягненню, при цьому не з'ясував пом'якшуючі обставини та можливість визнання його дії малозначними.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги адміністративного позову з наведених у ньому підстав. Суду пояснив, що інспектор не надав часу на ознайомлення з матеріалами справи, а видана копія постанови заповнена не якісно, її практично не можливо прочитати. Також наголосив, що на місці винесення постанови йому права не були роз'яснені. Страховий поліс він мав, але не надав інспектору для огляду, оскільки уважав дії інспектора незаконними. За приписами Правил дорожнього руху водій - це особа, яка керує транспортним засобом, його ж транспортний засіб був зупинений, коли підійшли працівники поліції.

Представник відповідача заперечував проти позову, у судове засідання надав письмові заперечення /ас 35-38/, за змістом яких уважав вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На його переконання інспектор діяв в межах наданих повноважень та відповідно до вимог Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі та КУпАП. Суду надав пояснення, що під час розгляду адміністративного матеріалу з боку ОСОБА_1 не було клопотань про залучення захисника. Вимогу поліцейського надати для огляду страховий поліс уважав законною, що передбачено приписами статті 32 Закону України «Про національну поліції», Законом України «Про загальнообов'язкове страхування».

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що була присутньою при розгляді адміністративного матеріалу у відношенні ОСОБА_1, розгляд якого відбувся на місці вчинення. Спочатку ОСОБА_1 було зачитано права, потім заслухано його пояснення та складено постанову.

Заслухавши учасників судового розгляду справи, покази свідка, дослідивши матеріали справи та надавши правову оцінку доказам по справі, судом встановлено наступне.

Суд встановив, що постановою у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 920809 від 26 березня 2017 року, винесену інспектором роти батальйону Управління патрульної поліції в м. Суми лейтенантом поліції Зимогляд М.М. до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП.

Згідно з вказаною постановою, як зазначено в її тексті, ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки ВАЗ 2105, номерний знак НОМЕР_1, 26 березня 2017 року об 11 год. 53 хв в м. Суми вул. Луговій, 1 біля центрального ринку здійснив стоянку та зупинку близько 10 м від пішохідного переходу чим порушив пункт 15.9. Г ПДР України, при перевірці документів не мав при собі поліса цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив пункт 2.1. ґ ПДР України .

Не погоджуючись в цілому з діями відповідача, ОСОБА_1 оскаржив його рішення до суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 КАС України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Згідно зі статтаю 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями КУпАП визначено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Згідно з п. 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з п. 2.1. «ґ» водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Відповідальність за порушення приписів п. 2.1. «ґ» Правил, визначена частина перша статті126 КУпАП, згідно якої керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Закріплений у частині першій статті 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 71 КАС України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Предметом доказування відповідно до положень частини першої статті 138 КАС України є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку звернення до адміністративного суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 указує на порушення статті 268 КУпАП при винесенні спірної постанови, що полягало у не роз'яснені йому прав та у порушенні процедури розгляду у відношенні нього адміністративного матеріалу.

Суд встановив, інспектором поліції всупереч статті 245 КУпАП не було вжито заходів для всебічного, повного і об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим стст. 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Заперечення позивача щодо вчинення адміністративного правопорушення дає підстави суду дійти висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення та спростувати позицію позивача, однак доказів того, що при винесенні оскаржуваної постанови ОСОБА_1 були роз'яснені передбачені статтею 268 КУпАП права суду не надано.

З наданого на дослідження відеозапису з питання розгляду адміністративного матеріалу у відношенні ОСОБА_1 слідує, що інспектором Зимогляд М.М. передбачені статтею 268 КУпАП права останньому не роз'яснювались, як і не було ознайомлено зі змістом статті 63 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В порушення вищезазначених законодавчих положень відповідачем не з'ясовано всіх обставин справи про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 280 КУпАП.

Крім того, як зазначено у статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121 - 126, 127-1 - 129, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників. При цьому положенню частини першої статті 276 було дано офіційне тлумачення Рішенням Конституційного Суду України від 26.05.2015 р. № 5-рп/2015, відповідно до якого положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування рішення Конституційний Суд України зазначив наступне. Україна проголошена демократичною, правовою державою, в якій права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 1, частина друга статті 3 Основного Закону України). Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Основного Закону України). За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом.

Згідно з Кодексом ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення, у тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (частини перша, друга статті 7); завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (стаття 245). Провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачає низку визначених у законі послідовних дій відповідного органу (посадової особи). За загальним правилом фіксація адміністративного правопорушення починається зі складення уповноваженою посадовою особою протоколу про його вчинення. У ньому зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи (частина перша статті 256 Кодексу). Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами (частина друга статті 256 Кодексу). У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це; така особа має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до нього, а також викласти мотиви своєї відмови від його підписання (частина третя статті 256 Кодексу). Протокол разом з іншими матеріалами справи, зокрема процесуально оформленими доказами, перелік яких встановлено у статті 251 Кодексу, надсилається органу (посадовій особі), уповноваженому розглядати справу про адміністративне правопорушення (частина перша статті 257 Кодексу). Підвідомчість справ про адміністративні правопорушення визначено у главі 17 Кодексу. У частині першій статті 277 Кодексу закріплено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 Кодексу щодо своєчасного, всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи, вирішення її у відповідності з законом уповноважений орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 268 Кодексу особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржувати постанову у справі. Крім того, у цій правовій нормі передбачено, що справа про адміністративне правопорушення повинна розглядатися в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; за відсутності такої особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У наведених положеннях Кодексу визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.

Водночас вказані положення є законодавчими гарантіями об'єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу про адміністративне правопорушення і стадією розгляду відповідної справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту кожному, хто притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належать до різних стадій адміністративного провадження.

У частинах першій, другій статті 258 КУпАП визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. За КУпАП до цього переліку належать, зокрема, такі адміністративні правопорушення: порушення вимог пожежної безпеки в лісах (стаття 77); порушення правил полювання (частина перша статті 85); порушення правил рибальства (частина третя статті 85); порушення правил щодо карантину тварин, інших ветеринарно-санітарних вимог (стаття 107); викидання сміття та інших предметів з вікон і дверей вагонів поїздів, прохід по залізничних коліях у невстановлених місцях (частина третя статті 109); викидання за борт річкового або маломірного судна сміття та інших предметів (частина третя статті 116-2); провезення ручної кладі понад установлені норми і неоплаченого багажу (стаття 134); безквитковий проїзд (стаття 135); прояв неповаги до суду (стаття 185-3). Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу.

Аналіз положень глави 22 Кодексу в системному зв'язку з положеннями його глави 17 вказує на те, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що оскільки у даному випадку протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складався, а постанову було винесено на місці вчинення адміністративного правопорушення, це призвело до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 Кодексу, що суперечить вищезазначеним нормам закону та рішенню Конституційного Суду України.

Зі змісту статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожний обвинувачений у скоєнні злочину має як мінімум право мати достатньо часу та можливості для підготовки свого захисту, а також захищати себе сам особисто або через обраного ним самим захисника. При цьому Європейський суд з прав людини неодноразово, зокрема в справі «Deweer v. Belgium» (рішення Суду від 27.02.1980 року), зазначав, що немає ніяких підстав для вузької інтерпретації статті 6 Конвенції. Так, зазначена стаття застосовується не тільки власне до кримінального судового провадження, але і по відношенню до дисциплінарних та адміністративних процедур (принцип автономності). Серед основних гарантій захисту прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 268 КУпАП, є право користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно з вимогами статті 162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що порушення процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої КУпАП, недотримання вимог щодо своєчасного, всебічного, повного і об'єктивного з'ясування всіх обставин справи та належного документування обставин адміністративного правопорушення, є підставою для скасування постанови серії АР № 920809 від 26.03.2017 винесену інспектором роти батальйону Управління патрульної поліції в м. Суми лейтенантом поліції Зимогляд М.М., згідно з якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. Судом не взяті до уваги покази свідка, оскільки спростовуються наявним у справі відеозаписом події від 26.03.2017 за участі ОСОБА_1

Судові витрати вирішити згідно зі статтею 94 КАС України.

Керуючись статтями 7 - 9, 11, 14, 69 - 72, 86, 87, 94, 128, 159, 160 - 163, 167,186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України , суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серія АР № 920809 від 26 березня 2017 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1за частиною першою статті 126 КУпАП та застосування адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Управління патрульної поліції в м. Суми 640 /шістсот сорок/ гривень судових витрат, які зараховуються до Державного бюджету України ГУК у м. Києві /м.Київ/ 22030106, код одержувача за , банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві, код банку отримувача 820019, рахунок одержувача 0001, код класифікації доходів бюджету 22030106 (стягувачем є Державна судова адміністрація України, місце знаходження: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, ), у графі «призначення платежу» Судовий збір, за позовом ОСОБА_1, Краснопільський районний суд Сумської області ».

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Харківського апеляційного адміністративного суду через Краснопільський районний суд Сумської області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.І. Косар