Справа № 826/10980/16
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2017-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Київ

08 вересня 2017 року № 826/10980/16

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі головуючого судді Смолія І.В., суддів Мазур А.С., Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Київської обласної ради

до Кабінету Міністрів України

про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.Києва звернулась Київська обласна рада (надалі - Київська облрада, позивач) з позовом до Кабінету Міністрів України (надалі - КМУ, відповідач) про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що КМУ протиправно не вчиняються дії щодо передачі з державної власності у комунальну власність територіальних громад Київської області професійно-технічних закладів та інших навчальних закладів, розташованих поза межами міст обласного значення у Київській області

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, суду надано письмові заперечення в яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Статтею 27 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016рік» від 25.12.2005р. №928VIII, встановлено, що Кабінет Міністрів України до 1 січня 2016 року забезпечити передачу в установленому порядку видатків на підготовку робітничих кадрів у професійно-технічних та інших навчальних закладах на фінансування з місцевих бюджетів.

Установити, що видатки на підготовку робітничих кадрів у професійно-технічних закладах та інших навчальних закладах, розташованих у містах обласного значення, плануються з 2016 року у відповідних бюджетах міст обласного значення, а на інших територіях - у відповідних обласних бюджетах та бюджеті міста Києва.

Кабінету Міністрів України:

забезпечити передачу з державної власності у комунальну власність відповідних установ, закладів та організацій;

вжити заходів щодо модернізації мережі професійно-технічних навчальних закладів з урахуванням необхідності їх укрупнення та здійснення підготовки робітничих кадрів відповідно до потреб регіону та ринку праці, використання потенціалу таких навчальних закладів для здійснення підготовки та перепідготовки незайнятого населення, не допустивши при цьому їх закриття чи перепрофілювання впродовж 2016 - 2018 років, а також скорочення чисельності працівників не більше 10 відсотків щороку;

за підсумками першого кварталу 2016 року провести моніторинг фінансового забезпечення професійно-технічних навчальних закладів державної форми власності за рахунок коштів обласних та міських (міст обласного значення) бюджетів та у разі необхідності внести пропозиції щодо змін до бюджетного законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2016р. №41 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015року №727» здійснено розподіл обсяг стабілізаційної дотації з метою спрямування коштів на професійно-технічну освіту.

Позивач зазначає, що відповідачем не вжито заходів на виконання ч.3 ст.27 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016рік» щодо передачі з державної власності у комунальну власність територіальної громади Київської області професійно-технічних закладів та інших навчальних закладів, розташованих поза межами міст обласного значення у Київській області.

Проаналізувавши наявні в матеріалах справи документи та докази, суд зазначає наступне.

Так, дійсно Кабінетом Міністрів України постановою від 04.02.2016р. №41 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015року №727» здійснено розподіл обсяг стабілізаційної дотації з метою спрямування коштів на професійно-технічну освіту.

Статтею 140 Конституції України визначено, що Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч.1 ст.61 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України.

Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону (ч.4 даної статті).

Втручання державних органів у процес складання, затвердження і виконання місцевих бюджетів не допускається, за винятком випадків, передбачених цим та іншими законами (ч.5 даної статті).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2016рік» врегульовано питання стосовно надання міжбюджетних трансфертів (інших дотацій та субвенцій) з Державного бюджету України місцевим бюджетам на 2016рік, визначення переліку бюджетів об'єднаних територіальних громад, мають міжбюджетні відносини з державним бюджетом. Правовідносини в частині визначення складу доходів загального та спеціального фонду того чи іншого місцевого бюджету, видів надходжень, що формують дохідну частину таких фондів місцевого бюджету та/або обмеження щодо включення до них тих чи інших надходжень або створення цільових фондів у складі спеціального фонду цим законом не встановлено.

Вищезазначене також, врегульовано гл.11 «Надходження та витрати місцевих бюджетів» розділу ІІІ Бюджетного кодексу України.

Частиною 3 ст.7 Бюджетного кодексу України визначений один із принципів: принцип самостійності - Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов'язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов'язання одне одного, а також за бюджетні зобов'язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.

Відповідно до ст.95 Конституції України, бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами.

Крім того, ч.2 та 5 ст.7 Бюджетного кодексу України, визначено такі принципи: принцип збалансованості - повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період та принцип обґрунтованості - бюджет формується на реалістичних макропоказниках економічного і соціального розвитку України та розрахунках надходжень бюджету і витрат бюджету, що здійснюються відповідно до затверджених методик та правил.

Суд звертає уваги, на те що проект бюджету складається на підставі затверджених постановою Верховної Ради України основних напрямків бюджетної політики, в яких планується граничний розмір дефіциту (профіциту) державного бюджету у відсотках до прогнозованого річного обсягу валового внутрішнього продукту; граничний розмір державного боргу та його структури; обґрунтувань і розрахунків питомої ваги міжбюджетних трансфертів у видатках державного бюджету; питомої ваги капітальних вкладень у видатках державного бюджету; питомої ваги капітальних вкладень у видатках державного бюджету; зміни законодавства, прийняття яких необхідно для реалізації бюджетної політики держави; перелік головних розпорядників коштів, захищених статей бюджету; обґрунтування необхідності поділу бюджету на загальний і спеціальний фонди; встановлення розміру мінімальної заробітної плати та рівня забезпечення прожиткового мінімуму на плановий бюджетний період; принципу справедливості, який передбачає, що бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; неупередженості.

Позивач також ставить вимогу про зобов'язання відповідача забезпечення передачі з державної власності у комунальну власність територіальних громад Київської області професійно-технічних закладів та інших навчальних закладів, розташованих поза межами міст обласного значення Київської області, суд щодо заявленої вимоги зазначає наступне.

Згідно ст.3, абз.3 ч.1, 2 ст.4 Закону України «Про передачу об'єктів державної та комунальної власності», ініціатива щодо передачі об'єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування.

Передача об'єктів з державної у комунальну власність здійснюється за рішенням: органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій - щодо об'єктів, визначених у абз.4 та 6 ч.1 ст.2 даного Закону.

Передача об'єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за наявності згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за наявності згоди районних або обласних рад, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п.51 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема щодо надання згоди на передачу об'єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об'єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об'єктів державної власності.

У Рекомендаціях №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р., під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даними обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Таким чином, суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб'єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Отже, суб'єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З аналізу зазначеного вище, суд приходить до висновку, що зазначена позовна вимога позивача є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача, а тому задоволенню не підлягає.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України .

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач виконав покладений на нього ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок.

Згідно з ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Судові витрати, які підлягають стягненню у відповідності з ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України - відсутні.

Керуючись ст.ст.69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя Смолій І.В.

Судді Мазур А.С.

Федорчук А.Б.