Справа № 806/888/17
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Капинос О.В.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
УХВАЛА

іменем України

"18" вересня 2017 р. Справа № 806/888/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Капустинського М.М.

Охрімчук І.Г.,

за участю секретаря судового засідання Кошиль О.Ю.,

представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "15" травня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області за результатами розгляду його заяв від 11.08.2016 року та від 25.01.2017 року, а також щодо надання відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Туровець на території Туровецької сільської ради Житомирського район та зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області в місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду, повторно розглянути його заяву від 11.08.2016 та від 25.01.2017 та видати наказ "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с.Туровець на території Станишівської сільської ради Житомирського району".

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 15.05.2017 року позов задоволено.

Визнано протиправним рішення Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, викладене в листі від 07.03.2017 №І-1483/0-3351/6-17.

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяви ОСОБА_3 від 11.08.2016 року та від 25.01.2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та видати наказ про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с.Туровець на території Станишівської сільської ради Житомирського району у відповідності до поданих документів.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідачем по справі подано апеляційну скаргу, в якій відповідач просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Житомирського окружного адміністративного суду 15.05.2017 року та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги відповідач мотивує тим, що з доданого позивачем до заяви графічного викопіювання не вбачається змоги зрозуміти, де знаходиться бажана земельна ділянка

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11.08.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства за межами с. Туровець на території Туровецької сільської ради Житомирського району.

Листом від 14.12.2016 року №І-216/0-4728/6-16 Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області запропонувало позивачу повторно надати графічні матеріали, що дозволяють встановити місце розташування бажаної земельної ділянки, оскільки надані ним до звернення графічні матеріали не дають змоги встановити місце розташування земельної ділянки, яку він бажає отримати.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 25.01.2017 року у справі №806/2872/16 позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області розглянути в місячний строк заяву ОСОБА_3 від 11 серпня 2016 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Разом з цим 25.01.2017 року, позивачем на виконання листа відповідача від 14.12.2016 року №І-216/0-4728/6-16, подано заяву, до якої долучено додаткові графічні матеріали розташування бажаної земельної ділянки. (а.с.15)

Листом від 07.03.2017 року №1-1483/0-3351/6-17 відповідач повідомив ОСОБА_3, що за результатами розгляду його заяви від 13.08.2016 року спеціалістами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області вже направлено відповідь 14.12.2016 року за №І-216/0-4728/6-16. Також запропоновано сформувати новий пакет документів та повторно звернутися із заявою до управління.(а.с.14)

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова у надані дозволу на розробку проекту землеустрою є незаконною, оскільки суперечить приписам ст. 118 Земельного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на приписах чинного законодавства.

Згідно ст. 1 Закону України "Про особисте селянське господарство", особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Відносини, пов'язані з веденням особистого селянського господарства, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п. "а" ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗК України громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів.

Згідно з ч.4 ст.122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру відповідно до Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 року №15, реалізує Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), яка є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства.

Згідно з пп.31 п.4 Положення про Держгеокадастр, Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Відповідно частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У абзаці першому частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України закріплено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Отже, на підставі вищевказаних положень позивач 11.08.2016 року звертався до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Туровецької сільської ради Житомирського району.

Листом від 14.12.2016 року №І-216/0-4728/6-16 Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області запропонувало позивачу повторно надати графічні матеріали, що дозволяють встановити місце розташування бажаної земельної ділянки, оскільки надані ним до звернення графічні матеріали не дають змоги встановити місце розташування земельної ділянки, яку він бажає отримати.

Позивачем 25.01.2017 року, на виконання листа відповідача від 14.12.2016 року №І-216/0-4728/6-16 та додатково до заяви від 11.08.2016 року, подано заяву до якої додано графічні матеріали з публічної кадастрової карти України з відображенням меж земельної ділянки. (а.с.15).

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем до заяви поданий вичерпний перелік документів, встановлений Земельним кодексом України та, що вимагався відповідачем у листі від 14.12.2016 р. №І-216/0-4728/6-16 .

При цьому, з урахуванням попереднього рішення суду між сторонами, він не був зобов'язаний це робити.

Однак листом від 07.03.2017 року №1-1483/0-3351/6-17, відповідач відмовив позивачу, зазначивши, що за результатами розгляду його заяви від 13.08.2016 спеціалістами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області вже направлено відповідь 14.12.2016 року за №І-216/0-4728/6-16 та запропоновано сформувати новий пакет документів і повторно звернутися із заявою до управління.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, розцінивши даний лист від 07.03.2017 р. як рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Тобто, законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Разом з тим, відповідач, до компетенції якого належить розгляд питання та прийняття рішення щодо надання дозволу чи відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відмовив позивачеві у наданні такого дозволу. Мотивами такої відмови є те, що на представлених графічних матеріалах не можливо чітко визначити місце розташування земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га.

Також, позивачем в позові зазначено, що графічний матеріал бажаної земельної ділянки було отримано з офіційного веб-сайту відповідача із місцем розташування такої земельної ділянки, що давало можливість ідентифікувати бажане місце розташування земельної ділянки відповідачем.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області протиправно відмовило позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законодавством.

Крім того суд попередньої інстанції вірно зазначив відносно позиції відповідача щодо того, що вимога позивача щодо зобов'язання відповідача видати наказ "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та затвердити виготовлену документацію на земельну ділянку у відповідності до поданих документів" є втручанням у дискреційні повноваження, то суд не погоджується з цим твердження та з цього приводу зазначає наступне.

Згідно положень частини десятої та частини 11 статті 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Відповідно, оскільки у ході судового розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки протиправно, а визначених законом підстав для такої відмови під час розгляду справи встановлено не було, суд вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов'язання відповідача вчинити певні дії зокрема, щодо зобов'язання відповідача повторно розглянути заяви ОСОБА_3 від 11.08.2016 року та від 25.01.2017 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та видати наказ про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянку у відповідності до поданих документів.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, приведені в апеляційних скаргах доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги задоволенню не підлягають, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області залишити без задоволення, постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "15" травня 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: М.М. Капустинський

І.Г. Охрімчук

Повний текст cудового рішення виготовлено "22" вересня 2017 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,10001

3- відповідачу/відповідачам: Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області вул.Довженка,45,м.Житомир,10002

- ,