Справа № 804/581/17
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

12 вересня 2017 рокусправа № 804/581/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

за участю представників:

позивача: - не зявився

відповідача: - ОСОБА_1 дов від 09.08.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Словянський базар»

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року

у справі № 804/7686/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Словянський базар»

до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

про визнання недійсною індивідуальної податкової консультації від 15.05.2015 №5115/10/04-36-2205-20, зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Слов'янський базар» звернулось до суду з позовом, в якому просило:

- визнати недійсною податкову консультацію Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № 5115/10/04-36-2205-20 від 15.05.2015;

- зобов'язати ГУ ДФС у Дніпропетровській області надати нову податкову консультацію.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю позиції податкового органу, викладеної у податковій консультації від 15.05.2015 № 5115/10/04-36-2205-20, про необхідність застосування реєстраторів розрахункових операцій підприємствами, які здійснюють господарську діяльність з надання в оренду власних приміщень. В даному випадку ТОВ «Слов'янський базар» не є підприємством, що здійснює діяльність у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, тобто не підпадає під дію вказаного Закону, крім того, здавання в оренду нерухомого майна не є послугою у розумінню приписів цивільного законодавства.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.03.2017 у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що аналіз положень податкового законодавства, яке є пріоритетним для застосування до спірних правовідносин, свідчить, що у розумінні положень Податкового кодексу України діяльність з надання в оренду нерухомого майна є саме послугою, відтак, зазначена діяльність також підлягає врегулюванню нормами Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Позивач зазначає, що судом не повно зясовано обставини справи, не враховано, що правовідносини щодо застосування суб'єктами господарювання РРО не є податковими, оскільки податкові правовідносини - це особливий вид зобов'язальних відносин, які виникають на підставі Податкового кодексу України, той час як відносини щодо застосування РРО не регулюються Податковим кодексом. Податковий кодекс України не відносить Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» до податкового законодавства.

Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» є спеціальним законом, і діяльність ТОВ «Слов'янський базар» знаходиться поза дією зазначеного Закону, оскільки товариство не є підприємством, що здійснює діяльність у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг.

Ані цивільне законодавство, ані Податковий кодекс України та підзаконні акти, що регулюють ведення касових операцій у національній валюті, не вважають наданням послуг діяльність господарюючих суб'єктів з надання в оренду (оперативний лізинг) власного нерухомого майна, а відтак діяльність зі здавання в оренду не може ототожнюватись з діяльністю у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а отже і дія Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» не розповсюджується на правовідносини, пов'язані з орендою та розрахунками.

Представник позивача в дане судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання позивач повідомлений судом належним чином.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржену постанову суду першої інстанції обґрунтованою та правомірною, зазначає, що Податковий кодекс України для цілей оподаткування окремо не передбачає здійснення такої господарської операції як передача в оренду нерухомості, а тому, оскільки операції з передачі в оренду нерухомості неможна віднести до операцій з виробництва (виготовлення) та/або реалізації товарів та виконання робіт, відповідно, у розумінні норм Податкового кодексу України дані операції є операціями з надання послуг.

Також відповідач зауважує, що контролюючий орган в силу приписів ст.52 ПК України надає консультації з питань практичного використання окремих норм саме податкового законодавства, а не цивільного.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, позивач ТОВ «Слов'янський базар» є субєктом господарювання, який має у власності нерухоме майно та здійснює господарську діяльність з надання в оренду вказаного нерухомого майна за КВЕД 70.20.0 «Здавання в оренду власного нерухомого майна» (а. с.12).

Розрахунки з орендарями проводяться через касу підприємства з оформленням прибуткових касових ордерів.

ТОВ «Слов'янський базар» листом № 70 від 10.04.2015 звернувся до ГУ ДФС у Дніпропетровській області, в якому просив надати податкову консультацію з наступних питань:

- чи розповсюджуються норми Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» на суб'єктів підприємницької діяльності - власників нерухомого майна, які здійснюють господарську діяльність за КВЕД 70.20.0 «Здавання в оренду власного нерухомого майна» та проводять розрахунки з орендарями через касу підприємства обов'язковим оформленням ПКО;

- чи можна такі розрахунки проводити без РРО (а. с.8).

Листом від 15.05.2015 № 5115/10/04-36-2205-20 відповідач надав податкову консультацію, згідно якої підприємство, яке здійснює господарську діяльність по здаванню в оренду власних приміщень, згідно з вимогами податкового законодавства повинно проводити розрахункові операції через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи РРО з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій (а. с.9, 10).

Такий висновок контролюючого органу мотивовано тим, що надання послуг оренди не підпадає під дію ст.9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та провадження такої діяльності передбачає застосування РРО для оприбуткування готівки, отриманої від провадження такої діяльності, оскільки відповідно до п.п.14.1.185 п.14.1 ст.14 ПК України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об'єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об'єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження діяльності, і з урахуванням приписів наведених норм податкового законодавства оренда в цілях оподаткування є послугою, тому що вона не підпадає під визначення постачання товарів, яке наведено у пп.14.1.191 п.14.1 ст.14 ПК України.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

За визначенням, наведеним у пп.14.1.172 п.14.1 ст.14 ПК України в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин, податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган.

Відповідно до ст.52 ПК України за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом (п.52.1 ст.52 ПК України).

Виходячи з наведених норм, а також положень ст.53 ПК України, якою визначені наслідки застосування податкових консультацій, податкова консультація повинна відповідати таким ознакам, як індивідуальність, можливість практичного застосування, допомога платнику податків.

При цьому контролюючі органи мають право надавати консультації виключно з питань, що належать до їх повноважень (п.52.5 ст.52 ПК України).

Функції, які виконують контролюючі органи, визначені в ст.19-1 ПК України.

Зокрема, контролюючі органи:

здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням субєктами господарювання установлених законодавством обовязкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, наявністю торгових патентів (п.19-1.1.4 ст.19-1 ПК України);

надають консультації відповідно до цього Кодексу, законодавства з питань сплати єдиного внеску та інформаційно-довідкові послуги з питань оподаткування й іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи (п.19-1.1.28 ст.19-1 ПК України).

В свою чергу, у ч.1 ст.15 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» встановлено, що контроль за додержанням суб'єктами господарювання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), інших вимог цього Закону здійснюють органи доходів і зборів шляхом проведення фактичних та документальних перевірок відповідно до Податкового кодексу України.

Отже, оскільки до повноважень контролюючого органу належить контроль за дотриманням субєктами господарювання вимог Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», консультація з поставлених позивачем питань надана відповідачем в межах наданих йому повноважень та у законодавчо встановлений спосіб.

Відповідно до п.53.3 ст.53 ПК України платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Преамбулою Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» встановлено, що цей Закон визначає правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг. Дія його поширюється на усіх суб'єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб'єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі.

Встановлення норм щодо незастосування реєстраторів розрахункових операцій у інших законах, крім Податкового кодексу України, не допускається.

Таким чином, законодавець визначив нормативну базу, яка регулює питання застосування субєктами господарювання реєстраторів розрахункових операцій, в тому числі, при здійсненні розрахунків з покупцем за продані товари (надані послуги).

За правилами ст.3 вказаного Закону субєкти господарювання, які здійснюють

розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі(із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобовязані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок (п.1 ст.3 Закону).

У разі незастосування реєстраторів розрахункових операцій у випадках, визначених цим Законом, проводити розрахунки з використанням книги обліку розрахункових операцій та розрахункової книжки з додержанням встановленого порядку їх ведення, крім випадків, коли ведеться облік через електронні системи прийняття ставок, що контролюються у режимі реального часу центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері

казначейського обслуговування бюджетних коштів (п.5 ст.3 Закону).

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», що була чинною до 01.01.2015, реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при здійсненні торгівлі продукцією власного виробництва та наданні послуг підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, крім підприємств торгівлі та громадського харчування, у разі проведення розрахунків у касах цих підприємств, установ і організацій з оформленням прибуткових і видаткових касових ордерів та видачею відповідних квитанцій, підписаних і завірених печаткою (за наявності) у встановленому порядку.

Згідно з редакцією п.1 ст.9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» зі змінами, які набули чинності з 01.01.2015 (Закон України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII), реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при здійсненні торгівлі продукцією власного виробництва підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, крім підприємств торгівлі та громадського харчування, у разі проведення розрахунків у касах цих підприємств, установ і організацій з оформленням прибуткових і видаткових касових ордерів та видачею відповідних квитанцій, підписаних і завірених печаткою у встановленому порядку.

Таким чином, з 01.01.2015 редакція п.1 ст.9 вказаного Закону не дозволяє підприємствам, які надають послуги, проводити розрахунки в касах цих підприємств без реєстраторів розрахункових операцій, але з оформленням прибуткових касових ордерів та видачею відповідних квитанцій..

Отже, для встановлення відповідності наданої відповідачем консультації нормам закону визначальним є питання, чи є операція здавання в оренду власного нерухомого майна послугою.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, виходив з того, що в розумінні цивільного законодавства діяльність зі здавання в оренду нерухомого майна не є послугою, а відтак реєстратори розрахункових операцій згідно спеціального Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та цивільного законодавства не мають застосовуватись при здійсненні таких операцій.

Відповідач, надаючи податкову консультацію, керувався, зокрема, положеннями Податкового кодексу України, у розумінні якого операції з передачі в оренду нерухомого майна є операціями з надання послуг, у звязку з чим підприємство, яке здійснює господарську діяльність по здаванню в оренду власних приміщень, має проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій.

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, погоджується з позицією податкового органу.

Дійсно з позиції цивільного законодавства оренда не є послугою.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.760 ЦК України предметом договору найму (оренди) може бути річ (майно), яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Предметом договору найму можуть бути майнові права (ч.2 ст.760 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Тобто предметом договору про надання послуг і договору найму (оренди) є різні обєкти цивільних прав.

Втім, за положеннями Податкового кодексу України будь-яка операція платника податків може бути або поставкою товарів, або поставкою послуг (робіт).

Так, за визначеннями, наведеними у пп. 14.1.191 п.14.1 ст.14 ПК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин):

постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду

В свою чергу, постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об'єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об'єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності (пп. 14.1.185 п.14.1 ст.14 ПК України).

З приводу твердження позивача з посиланням на пп.14.1.97 п.14.1 ст.14 ПК України, що орендна операція визначена Податковим кодексом як окрема господарська операція (лізингова (орендна) операція - господарська операція (крім операцій з фрахтування (чартеру) морських суден та інших транспортних засобів) фізичної чи юридичної особи (орендодавця), що передбачає надання основних засобів у користування іншим фізичним чи юридичним особам (орендарям) за плату та на визначений строк), апеляційний суд зазначає наступне.

За визначенням пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами;

При цьому у п.п.14.1.202 п.14.1 ст.14 ПК України встановлено, що продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

В свою чергу, у пп.14.1.203 п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що продаж результатів робіт (послуг) - будь-які операції господарського, цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими об'єктами власності, що не є товарами, за умови компенсації їх вартості, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг). Продаж результатів робіт (послуг) включає, зокрема, надання права на користування товарами за договорами оперативного лізингу (оренди), продажу, передачі права відповідно до авторських або ліцензійних договорів, а також інші способи передачі об'єктів авторського права, патентів, знаків для товарів і послуг, інших об'єктів права інтелектуальної, у тому числі промислової власності.

Таким чином, у розумінні податкового законодавства діяльність з надання в оренду нерухомого майна є саме послугою з відповідними правовими наслідками для певного субєкта владних повноважень, який такі операції здійснює.

Крім того, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 № 457 затверджено Національний класифікатор України, зокрема, Державний класифікатор продукції та послуг.

Так, Секція L Державного класифікатора продукції та послуг має назву «Послуги, пов'язані з нерухомістю», а пункт 68.20 даної секції L має назву «Послуги щодо оренди й експлуатування власної чи взятої у лізинг нерухомості» (а. с.159-167).

З приводу твердження позивача, що правовідносини із застосування реєстраторів розрахункових операцій не відносяться до податкових правовідносин, апеляційний суд зазначає наступне.

Позивач обґрунтовуючи свою позицію, послався на певні положення Податкового кодексу України, серед яких п.1.1 ст.1, п.3.1 ст.3, п.5.1 ст.5 ПК України, виходив з того, що податкові правовідносини - це особливий вид зобов'язальних відносин, які виникають на підставі Податкового кодексу України.

Відповідно до п.1.1 ст.1 ПК України, на який посилається позивач, Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з п.3.1 ст.3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв'язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Згідно з п.5.1 ст.5 ПК України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.

У відповідності до п.5.2 ст.5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами (п.5.3 ст.5 ПК України).

Апеляційний суд вважає, що в розрізі спірних правовідносин вказані норми, на які посилається позивач, слід застосовувати в сукупності з іншими положеннями Податкового кодексу України, зокрема, тими, що визначають повноваження і функції контролюючих органів.

За приписами п.41.3 ст.43 ПК України повноваження і функції контролюючих органів визначаються цим Кодексом, Митним кодексом України та законами України.

Виходячи з наведеного вище п.1.1 ст.1 ПК України, податкове законодавство охоплює компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб щодо адміністрування податків, зборів, платежів, здійснення податкового контролю.

Відповідно до ст.40 ПК України розділ ІІ Податкового кодексу України «Адміністрування податків, зборів, платежів» визначає порядок адміністрування податків та зборів, визначених у розділі I цього Кодексу, а також порядок контролю за дотриманням вимог податкового та іншого законодавства у випадках, коли здійснення такого контролю покладено на контролюючі органи.

За визначенням в п.61.1 ст.61 ПК України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладається на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Таким чином, відслідковується чітка повязаність положень Податкового кодексу України і Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», і враховуючи, що позивач, як субєкт господарювання, звернувся до відповідача саме за податковою консультацією, а також те, що відповідач є органом, до повноважень якого відноситься контроль у сфері проведення субєктами господарювання розрахункових операцій, колегія суддів дійшла висновку, що до поставлених позивачем перед контролюючим органом питань має застосовуватись Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» саме у поєднанні з Податковим кодексом України, а не Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» у поєднанні з Цивільним кодексом України.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає вірною надану контролюючим органом податкову консультацію, згідно якої підприємство, яке здійснює господарську діяльність з передачі в оренду власних приміщень, має проводити розрахункові операції через реєстратор розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову через відсутність підстав для визнання недійсною податкової консультації від 15.05.2015 № 5115/10/04-36-2205-20, і, відповідно, відсутність підстав для зобовязання ГУ ДФС у Дніпропетровській області надати нову податкову консультацію.

Передбачені статтею 202 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відсутні, у звязку з чим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Словянський базар» залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року у справі № 804/7686/15 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко