Справа № 511/362/17
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 511/362/17

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Бобровська І.В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Федусика А.Г.,

- Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування рішення суб'єкта владних повноважень,-

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2017 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (далі - Департамент ГУДМС в Одеській області, відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення №1 Роздільнянського РС ГУДМС України в Одеській області від 20.01.2017 року, підписане провідним спеціалістом Роздільнянського РС ГУДМС України в Одеській області Ковальчуком І.Г. та затверджене завідувачем Роздільнянського РС ГУДМС України в Одеській області Поповим В.М., про примусове повернення в країну походження, яким громадянина Республіки Вірменія ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, примусово повернуто до країни походження та зобов'язано покинути територію України у термін до 20 лютого 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що виконання оспорюваного за предметом позову рішення неможливо, оскільки, по-перше, він втратив паспортний документ, про що надав співробітнику Роздільнянського РС ГУДМС довідку Генерального консульства Республіки Вірменія в м. Одеса; по-друге, в провадженні Роздільнянського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за його позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за розпискою і саме відповідач по цій справі з метою уникнення цивільної відповідальності подала заяву про видворення його за межі України; по-третє, ухвалою суду від 02.12.2016 року по цивільній справі №511/2223/16-ц його явку в судове засідання визнано обов'язковою. Крім того, в червні 2016 року внаслідок трагічного випадку в м. Роздільна загинув син позивача, що його фінансового виснажило, і розслідування по даному факту триває. Прийняття відповідачем рішення про примусове повернення позивача до країни походження, на його думку, унеможливлює отримання ним паспорту в Генеральному консульстві Республіки Вірменія в м. Одеса та легалізацію свого статусу на території України.

Постановою Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 березня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

20 січня 2017 року в Роздільнянському районі Одеської області співробітниками Роздільнянського РС ГУДМС України в Одеській області на підставі заяви громадянки України ОСОБА_6 від 16.12.2016 року був виявлений громадянин Республіки Вірменія ОСОБА_2, який перебуває на території України без наявних законних підстав, які б надавали право законного перебування його на території України на визначений термін.

У результаті проведення перевірки, документів які б підтверджували особу та законність його перебування на території України не встановлено.

ОСОБА_2 пояснив, що порушив Правила перебування іноземних громадян на території України, паспортний документ, за яким він прибув в Україну, втрачено та не відновлено.

ОСОБА_2 до органів та підрозділів міграційної служби із заявою та документами, необхідними для продовження законного терміну перебування на території України, а також про вирішення питання визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

А тому на підставі вищенаведеного з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі положення ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 20.01.2017 року Роздільнянським РС ГУДМС України в Одеській області прийнято рішення про примусове повернення в країну походження та роз'яснено відповідачу про зобов'язання покинути територію України у термін до 20.02.2017 року.

У вказаний термін територію України ОСОБА_2 не покинув, а скориставшись правом на оскарження рішення про примусове повернення за межі України 20.02.2017 року подав позов про скасування вищезазначеного рішення. За цей час паспортний документ він не відновив.

За клопотанням ОСОБА_2 судом була здійснена перевірка заявлених ним відомостей про те, що останній раз він перетинав державний кордон України в напрямку «в'їзд» в листопаді 2016 року в пункті пропуску «Конотоп». За повідомленням Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14.03.2017року позивач в'їхав в Україну 11.01.2014 року в пункті пропуску «Бориспіль» (а.с.95).

Не погоджуючись з вищевказаним позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не було спростовано обставин щодо перевищення ним дозволеного терміну перебування на території України та відсутністю у нього посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказується на те, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим апелянтом ставиться питання про скасування постанови Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 березня 2017 року та ухвалення нової постанови, якою адміністративний позов задовольнити.

Колегія суддів не погоджується з таким доводом апелянта з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

За змістом ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з п. 17 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, яких до завершення граничного терміну перебування у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не було примусово видворено з України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їх походження або з інших причин, що не залежать від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України, на період дії обставин, що унеможливлюють їхнє примусове видворення з України.

Пунктом 2 ст. 25 ст. Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій. Частиною 3 ст. 25 ст. 4 цього Закону передбачено, що рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та осіб без громадянства про добровільне повернення. Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з відповідною заявою до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався. Крім цього, колегією суддів було встановлено, що позивач з січня 2014 року з території України не виїжджав, із заявою та документами необхідними для продовження законного терміну перебування на території України не звертався.

Відповідно до ст. 26 вказаного Закону, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Вирішуючи питання щодо законності прийнятого судом першої інстанції рішення, колегія суддів враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства України особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Вказаний перелік підстав є вичерпний та такий, який не підлягає розширенню.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідач не підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Доводи апелянта про те, що він втратив паспортний документ та про те, що він є позивачем у цивільній справі №511/2223/16-ц, у якій його явку визнано обов'язковою не являються підставою для скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта стосовно наявності у нього неповнолітніх дітей, оскільки усі доводи спростовуються матеріалами, доданими до справи за клопотанням представника позивача від 19.09.2017 року, з яких вбачається, що батьком неповнолітніх дітей, яких він має на увазі, вказаний громадянин ОСОБА_7, в той час як згідно копії свідоцтва про шлюб серії АА № 021919 від 28.07.2005 року після укладання шлюбу йому присвоєно прізвище - Варданян.

Колегія суддів зазначає, що позивачем не спростовано обставин щодо перевищення ним дозволеного терміну перебування на території України та відсутністю у нього документів на право проживання в Україні.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись, ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: О.В. Яковлєв