Справа № 816/1428/17
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 вересня 2017 рокум. ПолтаваСправа №816/1428/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування відмови, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1О.) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (надалі також відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2, у якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, оформлене листом від 22.06.2017 №8349/6-17, про відмову в наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Дейкалівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області;

зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути клопотання (повторна заява) ОСОБА_1 від 14.06.2017 (вхідний номер М-13691/0/5-17 від 15.06.2017) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Дейкалівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області;

зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Дейкалівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, відповідно до клопотання (повторна заява) від 14.06.2017 (вхідний номер М-13691/0/5-17 від 15.06.2017).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до положень пункту 14 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пункту "б" частини першої статті 121 Земельного кодексу України, як учасник антитерористичної операції, має право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки площею не більше 2,0 га для ведення особистого селянського господарства. Однак, за результатами звернення з відповідною заявою до відповідача отримав відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, що мотивована відведенням бажаної земельної ділянки в оренду третій особі. З доводами відповідача щодо відсутності правових підстав для надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою позивач не згоден. При цьому виходить з того, що ним подано відповідачу увесь необхідний пакет документів, у тому числі згоду орендодавця на вилучення земельної ділянки для надання у власність.

Відповідач позов не визнав, у наданих до суду письмових запереченнях представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що бажана земельна ділянка входить до масиву земель, переданих у користування ОСОБА_3 на підставі відповідного договору оренди землі. Звертав увагу на те, що відповідно до частини пятої статті 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у користування лише після припинення права користування ними в порядку, визначеному законом.

У судове засідання 13.09.2017 зявились представники позивача та відповідача.

Представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечував, наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог з мотивів, викладених у письмових запереченнях.

Третя особа в судове засідання не зявилась, про розгляд справи повідомлена належним чином.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на достатність наданих суду доказів для розгляду справи по суті, беручи до уваги відсутність потреби заслухати у судовому засіданні свідка чи експерта, суд завершив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув статусу учасника бойових дій, що підтверджено свідоцтвом серії АБ №345214, копія якого залучена до матеріалів справи /а.с. 10/.

Згідно даних реєстрації вхідної кореспонденції 15.06.2017 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області із клопотанням від 14.06.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Дейкалівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області /а.с. 11/.

Листом б/д б/н відділ у Зіньківському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області повідомив відповідача про те, що земельна ділянка, на яку бажає набути право власності гр. ОСОБА_1, передана в оренду на підставі укладеного договору оренди землі, строк дії речового права до 26.11.2036 /а.с. 32/.

З урахуванням наведеного, Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, листом від 22.06.2017 вих. №8349/6-17, повідомило позивача про відсутність підстав для задоволення його клопотання, оскільки земельна ділянка надана у користування іншій особі /а.с. 12/.

З наведених підстав, позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної власності у приватну власність для ведення особистого селянського господарства.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд виходить з такого.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовано Земельним кодексом України.

Так, згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Пунктом "б" частини першої статті 121 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Отже, позивач має право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

За приписами частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як визначено частиною сьомого згаданої статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації, при цьому зобов'язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 22.06.2017 вих. №8349/6-17 суд встановив, що підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою відповідач зазначив, що обрана земельна ділянка надана у користування іншій особі на підставі договору оренди землі.

Так, до матеріалів справи залучено копію договору оренди землі від 26.11.2015, укладеного між Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області та гр. ОСОБА_2, за змістом якого відповідач надав, а третя особа прийняла в строкове платне користування земельну ділянку площею 29,2000 га ріллі кадастровий номер :00:002:0250 для ведення фермерського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Дейкалівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області; договір укладено строком на 21 рік /а.с. 13-15/. Право користування 05.12.2015 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджено залученою до матеріалів справи копією витягу з Реєстру /а.с. 16/.

З урахуванням наведеного, відповідач, посилаючись на приписи частини пятої статті 116 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом, стверджував про відсутність у нього правових підстав для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою.

Однак, суд не погоджується із зазначеними твердженнями відповідача з огляду на таке.

Аналізуючи наведене вище положення частини пятої статті 116 Земельного кодексу України, суд зауважує, що надана у користування земельна ділянка не може бути передана у власність чи користування іншій особі без попереднього припинення права користування нею.

Разом з цим, у спірних відносинах позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а відтак, даний спір не стосується вирішення питання про передачу земельної ділянки у власність.

ОСОБА_4 Суд України у постанові від 10.12.2013 у справі №21-358а13 зазначив, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 Земельного кодексу України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

За таких обставин, положення частини пятої статті 116 Земельного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних відносин.

Суд звертає увагу на те, що частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України визначено вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та зазначено перелік документів, що мають бути надані до такого клопотання.

Як встановлено судом зі змісту клопотання ОСОБА_1 від 14.06.2017 та доданих до нього документів, позивачем відповідні вимоги дотримано. Зокрема, у клопотанні зазначено цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри, а до клопотання додані копії паспорта, ідентифікаційного коду, посвідчення учасника бойових дій, викопіювання з графічного матеріалу із зображенням бажаного місця розташування земельної ділянки, а також погодження гр. ОСОБА_2 на вилучення земельної ділянки площею 2,000 га для безоплатної приватизації її учасником антитерористичної операції ОСОБА_1, завірене секретарем Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області /а.с. 27-31/.

Водночас суд зауважує, що статтею 118 Земельного кодексу України не передбачено необхідності вирішення питання про вилучення земельної ділянки у користувача (орендаря) на стадії розгляду питання про надання особі дозволу на розробку проекту землеустрою.

Натомість, виходячи з наведених вище приписів частини пятої статті 116 Земельного кодексу України, відповідне питання має вирішуватись відповідачем на стадії розгляду клопотання про затвердження відповідного проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність.

За вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з підстави перебування обраної земельної ділянки у користуванні третьої особи не ґрунтується на вимогах закону та є передчасною.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, суд акцентує увагу на тому, що відповідно до вимог частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач у ході судового розгляду справи не довів, що у спірних відносинах він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому суд зауважує, що права позивача у спірних відносинах порушені відмовою Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою, що оформлена листом від 22.06.2017 №8349/6-17. А відтак, відповідну відмову належить визнати протиправною.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам про зобовязання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 14.06.2017 та надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою, суд виходить із сукупності встановлених вище фактичних обставин справи та зауважує, що у спірних відносинах згадане клопотання по суті не розглянуто, адже відповідач відмовив у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з підстави перебування земельної ділянки у користуванні третьої особи та не здійснив перевірку згаданого клопотання на відповідність вимогам статті 118 Земельного кодексу України. А відтак, належним способом захисту прав позивача є зобовязання Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області розглянути по суті клопотання ОСОБА_1 від 14.06.2017 (вхідний номер М-13691/0/5-17 від 15.06.2017). Водночас, оскільки на дату розгляду даної справи судом згадане вище клопотання по суті не розглянуте, вимоги про зобовязання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою є передчасними, у зв'язку з чим у задоволенні відповідних вимог належить відмовити.

З приводу визначення підсудності даного спору, суд врахував таке.

ОСОБА_4 Суд України у постанові від 13.07.2016 у справі №21-1265а16 (813/3482/14) зазначив, що відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства відповідач (територіальний орган Держземагентства, правонаступниками яких є територіальні органи Держгеокадастру) здійснює владні управлінські функції, у зв'язку з чим спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими урегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 частково.

Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю, суд виходить з такого.

Як визначено частиною першою статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зважаючи на обставини даної справи, у суду наразі відсутні підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення. А відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю.

Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

А відповідно до частини першої цієї ж статті, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зауважує, що позивач від сплати судового збору звільнений, судові витрати в цій частині у справі відсутні.

Разом з цим, у судовому засіданні 13.09.2017 представник позивача надав клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2470,40 грн /а.с. 46/.

Розглянувши дане клопотання, суд дійшов такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої цієї ж статті, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Отже, витрати на правову допомогу є складовою судових витрат.

За приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу до суду надано ордер про надання правової допомоги від 13.09.2017 /а.с. 42/, витяг з угоди на представництво інтересів від 13.09.2017 №22 /а.с. 43/, довіреність від 16.08.2017 /а.с. 44/, договір про надання юридичних (адвокатських) послуг від 01.09.2017 №22 /а.с. 47-48/, акт прийому передачі послуг за договором від 13.09.2017 /а.с. 51/, розрахунок витрат на правову допомогу /а.с. 46/, квитанцію ПАТ КБ "Приватбанк" від 11.09.2017 №0.0.845748115.1 /а.с. 52/.

Дослідивши надані представником позивача документи у їх сукупності, суд звертає увагу на такі обставини.

До розрахунку витрат на правову допомогу представником позивача включено надання таких послуг: консультування та попереднє опрацювання матеріалів - одна година, опрацювання законодавчої бази - одна година, підготовка процесуальних документів (позовна заява, пояснення) - півтори години, судове представництво - 30 хвилин /а.с. 47/.

Разом з цим, суд зауважує, що позовну заяву підписано та надіслано до суду безпосередньо позивачем поштою 14.08.2017 /а.с. 5, 18/. Натомість, договір про надання юридичних (адвокатських) послуг між ОСОБА_1 та адвокатами ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено 01.09.2017 /а.с. 47-48/, а довіреність на представництво інтересів видано 16.08.2017 /а.с. 44/.

Таким чином, надані представниками позивача письмові докази підтверджують надання ОСОБА_1 правової допомоги виключно в частині підготовки та подання до суду письмових пояснень від 11.09.2017 /а.с. 37-38/ та представництва інтересів у суді, що виходячи з наданого ОСОБА_6 розрахунку становитиме 1 год. 15 хв.

Відповідно до статті 1 Закону України від 20.12.2011 №4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2017 року становить 1600 гривень.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області документально підтверджених витрат на правову допомогу у розмірі 800,00 грн (1600 х 0,4 х 1,25).

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 90, 94, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування відмови, зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою, що оформлена листом від 22.06.2017 №8349/6-17.

Зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розглянути по суті клопотання ОСОБА_1 від 14.06.2017 (вхідний номер М-13691/0/5-17 від 15.06.2017) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Дейкалівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) витрати на правову допомогу у розмірі 800,00 грн (вісімсот гривень).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.О. Кукоба