Справа № 653/2875/16-а
Суддя: Берлімова Ю. Г.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №: 653/2875/16-а
Провадження № 2-а/653/73/17
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 вересня 2017 року м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Берлімової Ю.Г.

за участю секретаря Митрохіної К.В.

представника відповідача Бондарєвої О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області про визнання дій незаконними, та зобов'язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з зі зміненими позовними вимогами до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області в якому просила: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно не постановлення її на облік, не проведенні перерахунку та виплати пенсії за віком як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни починаючи з 07 жовтня 2009 року; 2) зобов'язати Генічеське об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області поставити позивача на облік та проводити перерахунок, індексацію та виплату пенсії, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, з урахуванням надбавок та доплат до пенсії, на підставі ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на зазначений пенсіонером банківський рахунок в банку Апоалим, Ізраїль, починаючи з 07 жовтня 2009 року; 3) виплатити компенсацію втрати доходів, у зв'язку з порушенням строків виплати пенсії, за період з 07 жовтня 2009 року по день фактичної виплати, здійснювати в подальшому перерахунок, індексацію та виплату пенсії, на підставі змін у пенсійному законодавстві, довічно, зі зверненням до негайного виконання рішення суду, в повному обсягу заявлених позовних вимог, шляхом єдино разового стягнення суми боргу, починаючи з 07 жовтня 2009 року; 4) зобов'язати Пенсійний фонд України в особі Управління міжнародного співпраці ПФУ, в місячний термін витребувати з Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області через Головне управління ПФУ в Херсонській області архівні пенсійну справу позивача та довідку-атестат про дату припинення виплати пенсії, поставити на облік в Управлінні міжнародного співпраці ПФУ, проводити на постійній основі перерахунок, індексацію пенсії, у випадку змін у пенсійному законодавстві України, здійснювати поточне нарахування та перерахування пенсії за рахунок ПФУ, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, на вказаний пенсіонером особистий рахунок в установі банку по місцю постійного проживання в державі Ізраїль, через Державний експортно-імпортний банк України, або щомісячними поштовими переводами, по місцю проживання позивача, в розмірі, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», щоквартально, в валюті держави Ізраїль, по офіційному обмінному курсу гривні до іноземних валют Національного Банку України та виплачувати пенсію в подальшому,довічно, з урахуванням змін в пенсійному законодавстві; 5) у відповідності до ст. 257 КАС України покласти обов'язки по виконанню рішення суду на начальника Генічеського об'єднаного управління ПФУ Херсонської області та начальника Управління міжнародного співробітництва ПФУ; 6) зобов'язати у місячний строк надати суду звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проживала на території України, у АР Крим м. Сімферополь. З 09 березня 1997р. позивач виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон позивачка працювала і мешкала в м. Сімферополь АР Крим. З 18 травня 1996 року по 09 березня 1997 року знаходилась на пенсійному обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Залізничного району м. Сімферополя АР Крим, де отримувала призначену пенсію за віком. Виплата пенсії була припинена з 09 березня 1997 року, у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, а саме до Ізраїлю. 30 травня 2016 року позивачка звернулася в установленому законом порядку до відповідача Пенсійного фонду України у Генічеському районі Херсонської області із заявою про поновлення виплати пенсії по формі передбаченій „Порядком надання і оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09 липня 2003 року починаючи з 07 жовтня 2009 року. До заяви були долучені необхідні документи, які підтверджують її як особу та місце її проживання, підтвердження стажу та заробітної плати. Підпис позивачки на заяві був завірений нотаріально. Листом УПФУ у Генічеському районі від 30 червня 2016 року №2182/02 їй було повідомлено, що діючим законодавством передбачена виплата пенсії громадянам, постійно проживаючим на території АР Крим і м. Севастополя, пенсія буде призначена і виплачуватися після того, як будуть надані необхідні документи в порядку передбаченому діючим законодавством. Фактично даним листом позивачу було відмовлено у поновлені виплати пенсії з мотивів відсутності місця постійного проживання на території України, що суперечить положенням діючого законодавства. Позивачка вказує, що вона проживаючи за кордоном, має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, так як пенсійне законодавство не допускає обмеження права на отримання пенсії за ознаками місця проживання або в залежності від укладення міждержавної угоди про виплату пенсій, а органи ПФУ позбавлені права відмови в пенсії громадянам за весь час проживання за кордоном. Тому, просила задовольнити її позовні вимоги. Також просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду, врахувавши те, що вона проживає у державі Ізраїль з 1997 року, є особою похилого віку, про те, що порушено її право на отримання пенсії не знала, у зв'язку із тим, що в державі Ізраїль, відсутня інформація щодо змін у законодавстві України, тому просила його поновити.

Позивач у судове засідання не заявилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала суду письмову заяву з проханням розглянути справу у її відсутність. На задоволенні позовних вимог наполягає.

Представник Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області у судовому засіданні проти позову заперечила, просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що станом на день подання заяви про поновлення пенсії між Україною та державою Ізраїль, у сфері пенсійного забезпечення громадян України, які прийняті на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль не укладались. 30 травня 2016 року позивачка дійсно звернулася до УПФУ в Генічеському районі Херсонської області із заявою про поновлення виплати пенсії, та 30 червня 2016 року їй надано відповідь про відмову в поновленні пенсії відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, зауважив, що позивачка не являється громадянкою України, у неї відсутній паспорт громадянки України, а закордонний паспорт позивачки втратив дійсність 28 січня 2017 року. Також, позивачка надала до УПФ у Генічеському районі копії документів, а не оригінали, як це передбачено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року, що унеможливлює поновлення пенсії. Тому відмова є обґрунтованою та відповідає вимогам законодавства. Врахувавши вищевикладене, просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 вперше звернулась за призначенням пенсії 22 квітня 1996 року. Пенсія за віком була призначена позивачці 18 травня 1996 року. (а.с. 141-154,158-165 т.1)

В подальшому, 03 лютого 1997 року, позивачка звернулась із письмовою заявою про припинення виплати пенсії в зв'язку із виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль (а.с. 156, т.1)

Розпорядженням від 14 лютого 1997 року, позивачці було виплачено єдиним платежем пенсію за період з 09 березня 1997 року по 09 вересня 1997 року з послідуючим припиненням виплати у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль. (а.с. 155, т.1)

09 березня 1997 року ОСОБА_2 виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік, в консульському відділенні посольства України в Державі Ізраїль. (а.с. 157, т.1)

До виїзду за кордон ОСОБА_2 мешкала в АДРЕСА_1. (а.с. 15,16, т.1)

28 січня 1997 року ОСОБА_2 отримала паспорт громадянина України з правом виїзду за кордон, дію якого було продовжено до 28 січня 2017 року. (а.с. 14, т.1)

Згідно листа Консульського відділу Посольства України в державі Ізраїль від 20 лютого 2017 року, ОСОБА_2 подала документи до консульського відділу для обміну паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 128, т.1). Також, у матеріалах справи є новий паспорт громадянина України з правом виїзду за кордон, дію якого було продовжено до 03 лютого 2027 року(а.с. 168, т.1)

30 травня 2016 року ОСОБА_2 звернулась із заявою та необхідними документами до УПФУ для вирішення питання про перерахунок та поновлення їй виплати пенсії (а.с. 31, 166, т.1), та 30 червня 2016 року отримала відмову УПФУ у задоволенні вказаної заяви, у зв'язку із тим, що пенсія позивачу буде поновлена і виплачуватиметься після того, як документи будуть надані у встановленому законом порядку (а.с. 33, т.1).

Разом з тим, мотиви такої відмови суперечать положенням чинного законодавства, тому суд вважає відмову відповідача в поновленні нарахування та виплати пенсії на цій підставі протиправною.

Отже, в судовому засіданні встановлений той факт, що позивачка на момент звернення із заявою до ПФУ та із позовною заявою до суду, була громадянкою України, яка з 09 березня 1997 року виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де з 17 січня 2005 року перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль.

Надаючи праву оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.

Стосовно строків звернення з позовом до суду, то суд зазначає, що виниклий між сторонами спір має вирішуватися з урахуванням норм процесуального права статей 99,100 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Тобто, чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Згідно з ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений судом за наявності поважних причин його пропуску (ч.1 ст.102 КАС України).

Так, суд на підставі позовної заяви ОСОБА_2 та доданих до неї матеріалів вважає, що маються підстави для поновлення строку звернення до суду, оскільки позивач постійно проживає за межами України, що ускладнює спостереження за змінами в законодавстві України, є особою похилого віку, не має юридичної освіти, позов стосується поновлення його соціальних прав. Також суд виходить з того, що відмова в поновленні строку на звернення до суду з адміністративним позовом може бути розцінена, як перешкода у доступі до правосуддя позивачеві з боку суду, а також з того, що право на пенсію особа має по досягненню нею певного віку, якого позивач досяг, в тому, що право на отримання пенсії можна вважати порушеним щомісячно, тому строк на звернення до суду підлягає поновленню.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного кодексу України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Стаття 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначає, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 визначено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

Відповідно до пункту 16 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації) (п. 29 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 цього Закону передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 вищевказаного Закону щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено у Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові від 12 травня 2015 року у справі № 21-180а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Згідно до Закону України «Про Конституційний Суд України» та рішення Конституційного Суду України №15-рп/2000 від 14 грудня 2000р. закони, правові акти або окремі положення визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню, як такі, що відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Положеннями ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином у позивача виникло право на поновлення раніше призначеної пенсії, а тому відповідач неправомірно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи викладене, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Тобто, підстави поновлення виплати пенсії позивачу виникли з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, а саме з 07 жовтня 2009 року.

У той же час, відповідно до Порядку №22-1, п. 1.5, зазначено, що заява про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Згідно з п. 2.8. Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію (п.2.23 Порядку № 22-1).

Згідно з п.4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Судом встановлено, що позивач по справі є громадянкою України, що підтверджується нотаріально посвідченою ксерокопією паспорту громадянки України для виїзду за кордон. До моменту виїзду до держави Ізраїль на постійне місце проживання, позивач була зареєстрована та проживала за адресою: АР Крим, м. Сімферополь.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 234 «Про затвердження Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополі», відповідно постанови правління ПФУ від 07 липня 2014 року № 13-4 «Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м.Севастополя» визначено управління Пенсійного фонду України в Генічеському, Каланчацькому, Новотроїцькому та Чаплинському районах Херсонської області, а також через Головне Управління ПФУ в Херсонській області - щодо пенсійного забезпечення військових та за міжнародними договорами України.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Згідно з статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, виходячи із правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Крім того, судом встановлено, що позивач по справі звернулась із заявою про поновлення пенсії, шляхом направлення вказаної заяви з додатками, які були нотаріально посвідчені на адресу територіального органу Пенсійного фонду України шляхом поштового зв'язку.

Таким чином, вимога відповідача щодо особистого звернення позивача до територіального органу з документами для поновлення пенсії, не ґрунтується на нормах вищевказаного чинного пенсійного законодавства, оскільки неможливість особисто з'явитись до органу, що здійснює призначення пенсії, не може бути підставою для обмеження конституційного права позивача, як громадянина України, на пенсійне забезпечення.

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Враховуючи зазначене, орган ПФУ м.Сімферополя, АР Крим припиняючи виплату пенсії ОСОБА_2 у зв'язку з її переїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, діяв відповідно до вимог законодавства, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування".

Відповідно до абзацу 3 частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Частинами першою, другою статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсії, призначені за цим Законом, індексуються відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення.

Частиною другою 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», передбачено, що компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком, затвердженим постановою КМУ від 21 лютого 2001р. за №159, для реалізації згаданого Закону.

Відповідно до ст. ст. 1,2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 18.11.2014р. (справа № 21-518а14).

Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що Генічеському об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України Херсонської області необхідно нарахувати та виплатити позивачу індексацію та компенсацію, згідно наведених норм законодавства, з 07 жовтня 2009р.

Згідно з абз.1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Проте, суд не вбачає підстав для зобов'язання відповідача виплачувати позивачу пенсію на вказаний ним рахунок в банківській установі, оскільки таку вимогу позивач заявив передчасно, так як немає відмови відповідача перераховувати пенсію позивачу на вказаний ним рахунок, а отже в цій частині відповідач не порушив прав позивача.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання відповідача витребувати архівну пенсійну справу позивача, то вказана вимога також не підлягає задоволенню, оскільки як було встановлено у судовому засіданні та підтверджено належними доказами, управлінням ПФУ в Генічеському районі Херсонської області вже витребувано пенсійну справу позивача, яка на даний час зберігається у Генічеському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Херсонської області, що свідчить про бажання відповідача законним шляхом вирішити питання по пенсійному забезпеченню позивача.

Стосовно вимоги позивача допустити негайне виконання постанови суду в повному обсязі заявлених позовних вимог шляхом стягнення всієї суми боргу, починаючи з 07 жовтня 2009 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи те, що даний спір відноситься до категорії, що передбачає в першу чергу поновлення виплати раніше призначеної пенсії і носить зобов'язальний характер, а тому, на думку суду, на нього не поширюються правила ч.2 ст. 256 КАС України, оскільки не визначена сума виплат, що підлягає стягненню.

Стосовно вимоги позивача покласти обов'язки по забезпеченню виконання рішення на начальника Генічеського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Херсонської області, а також зобов'язати відповідача у місячний термін надати суду звіт про виконання судового рішення суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 257 КАС України, у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб'єктів владних повноважень можуть бути покладені обов'язки щодо забезпечення виконання рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Слід зазначити, що судовий контроль за виконанням судових рішень у адміністративних справах, зокрема подання звіту про виконання судового рішення здійснюється у порядок та у спосіб встановлений згідно зі ст. 267 КАС України та не може бути обраний позивачем, як спосіб захисту порушеного права.

Суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов'язків відповідно до судового рішення та можливості суб'єкта владних повноважень їх виконати.

Позивачем не надано суду будь-яких доказів щодо труднощів, які можуть виникнути при виконанні рішення суду, або наміру відповідача не виконувати рішення суду.

Згідно ст. 124 КАС України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Оскільки позивачем в позовній заяві не обґрунтовано необхідності покладення обов'язку по забезпеченню виконання рішення саме на начальника зазначеного суб'єкта владних повноважень, та зважаючи на те, що відповідно до ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, суд не вбачає за доцільне задовольняти вказану вимогу.

Крім того, контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах також здійснюється через розгляд адміністративними судами адміністративних позовів стосовно рішень дій чи бездіяльності державної виконавчої служби за правилами ст. 181 КАС України.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог у цій частині не має.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 159-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області про визнання дій незаконними, та зобов'язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2 строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Визнати протиправною бездіяльність Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області щодо не взяття на облік, проведення перерахунку пенсії за віком, як непрацюючим пенсіонерам та дітям війни та не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, мешканки АДРЕСА_2.

Зобов'язати Генічеське об'єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області поставити на облік ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, мешканку АДРЕСА_2, та поновити нарахування пенсії з 07 жовтня 2009 року шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Генічеський районний суд Херсонської області протягом десяти днів від дня отримання її копії.

Суддя Генічеського районного суду Ю. Г. Берлімова