Справа № 573/1739/17
Суддя: Кліщ О. В.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №573/1739/17
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 вересня 2017 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді: Кліщ О.В.

з участю секретаря: Сітало Ю.С.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, - про визнання неправомірним рішення щодо відмови в призначенні пенсії та зобовязання здійснити призначення пенсії за вислугу років,-

ВСТАНОВИВ:

22.08.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання неправомірним рішення щодо відмови в призначенні пенсії та зобовязання здійснити призначення пенсії за вислугу років, посилаючись на наступні обставини. Він 17.07.2017 року звернувся до відповідача з належним пакетом документів за призначенням пенсії за вислугою років у відповідності до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру». Проте, відповідно до листа управління Пенсійного фонду України в Білопільському районі Сумської області за № 4405/03-31 від 27.07.2017 року у призначенні зазначеного виду пенсії йому відмовлено. Позивач зазначає, що на день звернення до відповідача з вищевказаною заявою про призначення пенсії станом на 17.07.2017 року його стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» складав 20 років 2 місяці 10 днів, з яких : робота на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою і, зокрема,: у державній податковій інспекції у Білопільському районі 04 роки 03 місяці 29 днів ( з 01.02.1996 по 31.05.2000); у Територіальній державній інспекції праці у Сумській області 05 років 10 місяців 04 дня ( з01.09.2001 по 05.07.2007); робота в органах прокуратури - 10 років 00 місяців 07 днів ( з 10.07.2017 по 17.07.2017). Відмова відповідачем мотивована тим, що 01 червня 2015 року згідно п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 У11 від 02.03.2015 року у звязку з прийняттям закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах скасовані норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до деяких законів України, зокрема «Про прокуратуру», а також тим, що відповідно до Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявністю на день звернення ( 17.07.2017) вислуги років не менше 23 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менш 13 років. Відповідно до наданої довідки № 11-725 вих 17 від 17.07.2017 стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах 10 років 00 місяців 08 днів. Тобто відповідач вважає, що немає підстав для призначення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» через відсутність необхідного спеціального стажу.

Не погоджуючись з таким висновком відповідача позивач наводить такі підстави: з 10.07.2007 року він розпочав трудову діяльність в прокуратурі Сумської області на посаді помічника прокурора Білопільського району ( наказ № 394 від 10.07.2007 року). Статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-Х11 ( в редакції від 26.11.1993) передбачалося, що пенсії за вислугу років призначаються слідчим працівникам незалежно від віку з вислугою років не менше 20 років на посадах слідчого, начальника або заступника начальника слідчого підрозділу (відділу, частини), що безпосередньо займається провадженням попереднього слідства. У подальшому до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» було внесено зміни ( в редакції від 12.07.2001), якими було передбачено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забепечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної ( чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку. До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах. У звязку з цим позивач свою професійну діяльність в органах прокуратури області продовжував на різних прокурорських посадах, оскільки, у відповідності з даними нормами закону він був впевнений в тому,( мав певні законні очікування), що він матиме право на пільгову пенсію за вислугою років при наявності 20-ти річного стажу роботи, до якого буде зараховуватися стаж роботи в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах не менше 10 років та стаж роботи на посаді державного службовця з вищою юридичною освітою.

Вважаючи, що відмовляючи у призначенні пенсії за вислугою років відповідач неправильно тлумачить норми чинного законодавства України, які порушують права позивача, позивач просить суд визнати неправомірним рішення відповідача про відмову у призначенні йому пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та зобовязати відповідача провести обчислення, нарахування та виплату позивачу пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 17.07.2017 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 позовних вимог не визнав повністю, просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, пояснення представника відповідача ОСОБА_2, дослідивши докази по справі, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до записів в трудовій книжці серії БТ-11 №3679840 ОСОБА_1 з 10.07.2007 року працював в Прокуратурі Сумської області, стаж роботи станом на 17 липня 2017 року на прокурорсько-слідчих посадах становить 10 років 0 місяців 7 днів ( а.с.127), та що позивач, ОСОБА_1, 17.07 2017 року звернувся до Білопільського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області із заявою про призначення пенсії за вислугу 20 років 2 місяців 10 днів відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХП (в редакції Закону №2663-111 від 12.07.2001).

Відповідач листом №4405/03-31 від 27.07.2017 повідомив позивача про те, що рішенням Комісії №732 від 26.07.2017, йому відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років у звязку з тим, що відповідно до Закону України «Про прокуратуру» прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявністю на день зверненя ( 17.07.2017) вислуги років не менше 23 років у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Відповідно до наданої довідки № 11-725 вих. 17 від 17.07.2017 року стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах 10 років 00 місяців 08 днів, а також зазначено що з 01.06.2015р. пенсії в порядку та на умовах Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 не призначаються( а.с.37,38).

Пунктом 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VII (який набрав чинності з 15.07.2015), визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII, крім, зокрема, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1 цього закону, але ці норми не регулюють спірні відносини, які виникли між сторонами у даній справі.

Отже положення ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, на які посилається позивач, втратили чинність з дня набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Станом на 17 липня 2017 року ( момент звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років) діяли нові норми щодо призначення пенсії працівникам прокуратури, які визначені ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, якими передбачено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Приймаючи до уваги положення ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, якими визначено підстави для призначення пенсії працівникам прокуратури, суд вважає, що оскільки станом на 17.07.2017 (момент звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років) позивач не мав передбаченої законом вислуги років -23 роки, то відповідач у справі, який у спірних відносинах виступає у якості субєкта владних повноважень, правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугою років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для визнання такого рішення субєкта владних повноважень протиправним.

При цьому суд зазначає, що досягненням права на пенсію за вислугою років є виникнення у певної особи права на її призначення у звязку із набуттям необхідного спеціального стажу, що свідчить про те, що станом на 01.10.2011, коли положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789 передбачали поступове збільшення стажу роботи до 25 років та залежність обрахування цього стажу від дати звернення за призначенням пенсії, вислуга років позивача становила менше 20 років, що також не давало позивачу права на призначення пенсії за вислугу років, а тому зміни, які були внесені до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789 положеннями Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 № 3668-VI не є звуженням досягнутих позивачем гарантій.

Згідно зі статтею 147 Конституції України, єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України, який вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції та законів України.

На сьогодні положення Закону №1697-VII від 14.10.2014р. щодо визначення права прокурора на отримання пенсії за вислугу років не визнані неконституційними, також відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України.

У пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказано, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

Аналогічний підхід до зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги було застосовано Верховним Судом України у постанові від 01 листопада 2016 року по справі № 21-1425а16.

Суд також звертає окрему увагу на те, що позивач ОСОБА_1 не набув права на пенсію за вислугу років в період чинності статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991р., а отже його прохання призначити йому пенсію за Законом, який втратив чинність, є повністю необґрунтованим. Отже, висновок позивача ОСОБА_1 про те, що порядок його пенсійного забезпечення визначається у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. є необґрунтованим.

При цьому, інші позовні вимоги ОСОБА_1 судом не досліджуються, адже вони є похідними від права позивача на призначення пенсії за вислугу років у відповідності до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р., якого позивач ОСОБА_1 на думку суду не набув.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кечко проти України» ( заява № 63134/00) рішення від 08.11.2005 року суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти та закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, небхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

У рішенні ЄСПЛ «Копецький проти Словаччини» від 28 вересня 2004 року суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя- наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства. У своєму рішенні суд також вказав, що «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт.

З точки зору забезпечення правового порядку в країні принцип, закріплений в ч.2 ст. 19 Конституції України, є приоритетним і йому не можна протиставляти автономне поняття «законні очікування». Практикою ЄСПЛ і міжнародних арбітражів визнається, що принцип обґрунтованого очікування не може заперечувати право держави змінювати своє законодавство.

Очікування позивача на отримання у майбутньому пенсійних виплат( при цьому у період такого очікування права на їх отримання у нього не було) не носять законний (легітимний) характер.

Таким чином, беручи до уваги вищезазначене, суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і у їх задоволенні належить відмовити.

Оскільки в задоволенні позовних вимог позивачу ОСОБА_1 було відмовлено, то сплачений судовий збір не підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 41, 70 , 71 , 94, 159-163, 185, 186 КАС України , суд

постановив:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову позовом ОСОБА_1 до Білопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, - про визнання неправомірним рішення щодо відмови в призначенні пенсії та зобовязання здійснити призначення пенсії за вислугу років.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у скороченому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя