Справа № 159/2514/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/8746/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Чигер І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ковельського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2017 року у справі №159/2514/17 за позовом ОСОБА_2 до Ковельського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання неправомірними дій субєкта владних повноважень при призначенні пенсії за вислугу років та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

12.07.2017 ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Ковельського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі ОСОБА_3), просила визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в призначені пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII та зобовязати відповідача призначити пенсію згідно діючого законодавства на підставі заяви про призначення пенсії від 06.06.2017, рішення суду в частині припинення неправомірних дій відповідача та усунення допущених ним порушень закону звернути до негайного виконання.

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.07.2017 позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.07.2017 та прийняти нову, якою в задоволені позову відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що 01.04.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», п.4 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» якого встановлено, Кабінету Міністрів України у тримісячний термін з дня набрання чинності цим Законом підготувати та подати до 01.05.2015 на розгляд Верховної ради України проект закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону. Пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» цього Закону встановлено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до, зокрема, Закону України «Про прокуратуру». Відповідний нормативно-правовий акт, а також закони щодо призначення всіх пенсій в тому числі спеціальних на загальних підставах - не прийнято. Отже, апелянт вважає, що відсутні правові підстави стверджувати про неправомірність дій ОСОБА_3 щодо відмови у призначенні пенсії.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 06.06.25017 ОСОБА_2 звернулась в ОСОБА_3 із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014, стаж станом на час звернення становив 23 роки, 00 місяців і 23 днів, з яких 20 років 00 місяців і 00 днів - на посадах прокурорів в органах прокуратури Волинської області.

ОСОБА_3 від 10.07.2017 №1001/02-21-22 ОСОБА_2 повідомлено, що згідно наданих документів вислуга років, яка дає право на пенсію за вислугу років, обчислена згідно ч.6 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 становить 23 років 13 днів, в тому числі 20 років на посадах прокурорів, однак з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а тому, враховуючи дату звернення із заявою про призначення пенсії 06.06.2017, підстав для призначення пенсії за вислугу років немає. Також повідомлено, що 05.07.2017 ОСОБА_3 прийнято рішення про відмову у призначені пенсії за вислугу років у звязку з тим, що у відповідності до п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» на час звернення норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокурату» скасовані (а.с.8-9).

Вважаючи дії ОСОБА_3 щодо відмови в призначені пенсії неправомірними, ОСОБА_2 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, який набирав чинності з 15 липня 2015 року, (далі - Закон №1697-VII).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.16 Закону №1697-VII незалежність прокурора забезпечується належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора.

Підстави та порядок перерахунку пенсії працівників прокуратури передбачені статтею 86 Закону №1697-VII, згідно з ч.1 якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Положеннями ч.6 ст.86 Закону №1697-VII передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів.

Згідно з записами в трудовій книжці позивача ОСОБА_2 з 17.10.1996 працювала на наступних посадах: помічника прокурора стажиста прокуратури Камінь-Каширського району, помічника прокурора Камінь-Каширського району, помічника Ковельського міжрайонного прокурора, старшого помічника Ковельського міжрайонного прокурора, старшого прокурора Ковельської міжрайонної прокуратури, прокурора Ковельської міжрайонної прокуратури, прокурора Старовижівського відділу Ковельської міжрайонної прокуратури.

Вислуга років, яка дає право на пенсію за вислугу років, обчислена згідно ч.6 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 становить 23 років 13 днів, в тому числі 20 років на посадах прокурорів, що відповідачем не заперечується.

Відповідно до ч.2 ст.86 Закону №1697-VII пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Оскільки на момент звернення в ОСОБА_3 з заявою про призначення пенсії за вислугою років на підставі частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» позивач набув стаж роботи на посадах прокурорів не менше 13 років та загальний стаж не менше 23 років, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_2 має право на призначення пенсії відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Водночас, покликання апелянта на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII та скасування з 01.06.2015 норм щодо пенсійного забезпечення осіб, пенсії/довічне грошове утримання яких призначалися відповідно до Закону України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», то суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, який набрав чинності з 01.04.2015 (далі - Закон №213-VIII) у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

На час прийняття Закону №213-VIII та з 01 червня 2015 року до 15 липня 2015 року діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, положеннями ст.50-1 якого регулювались питання пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих органів прокуратури України, а відтак, п.5 Прикінцевих положень Закон №213-VIII стосувався положень Закону №1789-ХІІ і саме за нормами вказаного закону неможливо було призначати пенсію працівникам прокуратури. Така мала призначатися відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

З 15 липня 2015 року введено в дію новий Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ, яким на сьогоднішній день регулюються питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України (стаття 86), а також обмеження щодо виплати та обчислення розміру пенсії, та який є спеціальним по відношенню до спірних правовідносин.

Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ втратив чинність, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46-2, статті 47, частини першої статті 49, частини пятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у рішенні від 3 жовтня 1997 року (справа №18/183-97) Конституційний суд України вказав, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Водночас, Закон №1697-VІІ було розроблено з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України (CDL-AD (2006)029 від 17 жовтня 2006 року, CDL-AD (2009)048 від 27 жовтня 2009 року, CDL-AD (2012)019 від 15 жовтня 2012 року).

Будь-які зміни до статті 86 Закону №1697-VII щодо відсутності права працівників прокуратури України на звернення до державних органів Пенсійного фонду України на призначення пенсії за вислугу років законодавцем на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії та на час розгляду справи не вносились. Положення Закону №1697-VII не визнані неконституційними та підлягають застосуванню.

Підстави позбавлення особи права на отримання пенсії відповідно до Закону №1697-VІІ встановлено ч.12 ст.86 Закону №1697-VІІ, де покликання на п.5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII відсутнє.

Оскільки положення ст.86 Закону №1697-VII є чинними, а отже, повинні бути застосовані при призначенні пенсії позивачу як працівнику прокуратури України, за наявності на день призначення пенсії вислуги років понад 23 роки, з яких спеціальної вислуги років понад 13 років, а відтак суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності відмови відповідача у призначенні пенсії позивачу на підставі п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно з ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Ковельського об'єднаного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення, а постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 липня 2017 року у справі №159/2514/17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_1

Повний текст Ухвали складено 20.09.2017