Справа № 264/3269/17
Суддя: Кузнецов Д. В.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 264/3269/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2017 р. м. Маріуполь

Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до Управління праці та соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради, третя особа Орган опіки та піклування Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача, які полягають у припиненні, починаючи з січня 2017 року, адресної допомоги позивачу та її малолітній дитині, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також державної допомоги при народженні дитини в розмірі 860,00 гривень; зобов'язати відповідача поновити виплату адресної допомоги ОСОБА_1 та її дитині, ОСОБА_3, та поновити виплату державної допомоги при народженні дитини в розмірі 860,00 гривень негайно після проголошення судового рішення, а також утриматись від подальшого припинення її виплати; виплатити позивачу виниклу заборгованість з соціальних виплат в розмірі 13116 грн.( з адресної допомоги в розмірі 7956 грн., допомоги при народженні дитини в розмірі 5160 грн.)

В обґрунтування свого позову посилається на те, що постійно проживає в АДРЕСА_1, взята на облік як внутрішньо переміщена особа та з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2019 року їй було призначено допомогу при народженні дитини в розмірі 860,00 гривень щомісячно. Також з листопада 2016 року вона отримувала адресну допомогу на себе в розмірі 442,00 гривні, як на працездатну особу, та на дитину в розмірі 884,00 гривні. Однак, починаючи з січня 2017 року по теперішній час, відповідач перестав здійснювати вищевказані соціальні виплати та в березні 2017 року її письмово повідомили про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та припинення всіх виплат. Такі дії відповідача вважає незаконними, оскільки не допускала порушень діючого законодавства та перевищення максимально допустимих строків перебування на тимчасово непідконтрольній території Донецької області. Також вважає дії відповідача дискримінаційними, так як положеннями Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» не передбачено подібних підстав або обмежень для припинення виплат допомоги при народженні дитини.

У судове засідання позивач та її представник, адвокат ОСОБА_2, не прибули, надіслали заяву, в якій позовні вимоги підтримали та просили розглянути справу за їх відсутності.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення, в яких зазначила, що з 10.05.2016 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні як внутрішньо переміщена особа. Рішенням від 20.10.2016 року позивачу призначено державну допомогу при народженні дитини з 01.09.2016 року до 31.08.2019 року щомісячно в розмірі 860,00 гривень. Також позивачу та її доньки на період з 27.12.2016 року до 26.06.2017 року призначено допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання у розмірі 1326,00 гривень. Згодом па підставі отриманих даних з Держприкордонслужби від 03.01.2017 року про відсутність ОСОБА_1 на підконтрольній території 66 днів, позивачу були припинені всі соціальні виплати та рішенням від 17.03.2017 року було скасовано дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 та її доньки, ОСОБА_3

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання не прибув.

Оскільки позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та в судове засідання не прибули сторони, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, для розгляду справи немає перешкод та розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ч.4 ст. 122, ч.6 ст. 128 КАС України.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та її малолітня донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, з жовтня 2016 року перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи, що підтверджується відповідними довідками від 04 жовтня 2016 року № та №. Фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 Рішенням відповідача ОСОБА_1 та її доньки, ОСОБА_3, була призначена допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання в розмірі 1326,00 гривень на період з 27.12.2016 року по 26.06.2017 року, а також ОСОБА_1 - допомога сім'ям з дітьми при народженні дитини на період з 01.09.2016 року по 31 серпня 2019 року щомісячно в розмірі 860,00 гривень.

З 01 січня 2017 року позивачу була зупинена виплата всіх видів допомоги.

Рішенням Управління праці та соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради №01/1051 від 17 березня 2017 року на підставі інформації Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону України внутрішньо переміщених осіб з 16.10.2016 року по 21.12.2016 року дія довідки щодо ОСОБА_1 була скасована.

Згідно письмової інформації з Державної прикордонної служби України від 03.01.2017 року ОСОБА_1 в період з 16 жовтня 2016 року по 21 грудня 2016 року (протягом 66 днів) знаходилася на тимчасово непідконтрольній території Донецької області.

Разом з тим, 02 березня 2017 року позивач зверталася із письмовою заявою до Управління праці та соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради в якій зазначала, що у вказаний період часу була вимушена залишитися у місті Донецьк, оскільки в місті окупації розпочався сильний обстріл та вона із маленькою дитиною не змогла повернутися в строк до 60 днів, через побоювання за своє життя.

При наданні оцінки спірним правовідносинам, суд виходить з наступних положень діючого законодавства.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд застосовує положення Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Для забезпечення дотримання прав та гарантій внутрішньо переміщених осіб на належне існування і отримання ними всіх видів соціальних виплат, які передбачені законодавством, було прийнято Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», частиною 2 статті 7 якого передбачено, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Місце фактичного проживання внутрішньо переміщеної особи та її державний облік підтверджується довідкою, виданою в органах соціального захисту населення.

Пунктом 3 частиною 2 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» на внутрішньо переміщену особу покладено обов'язок повідомляти про зміну місця проживання структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за новим місцем проживання протягом 10 днів з дня прибуття до нового місця проживання.

У разі добровільного повернення до покинутого постійного місця проживання внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомити про це структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем отримання довідки не пізніш як за три дні до дня від'їзду.

Разом з цим статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до статті 3 вказаного Закону свобода пересування передбачає собою право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже кожному громадянину гарантується право на вільне пересування по всій території України, в тому числі районах Донецької області, які тимчасово непідконтрольні органам державної влади, та реалізація цього права не може бути умовою для обмеження права на соціальні виплати та скасування довідки внутрішньо переміщеної особи.

Так статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Із зазначених положень законодавства слідує, що внутрішньо переміщена особа зобов'язана повідомити про зміну місця свого проживання або повернення до покинутого місця проживання. Проте поняття «повернення до покинутого місця проживання» діючим законодавством не регламентовано та в кожному випадку підлягає окремому визначенню, виходячи із строку перебування особи за лінією зіткнення та підстав і поважності причин тривалого неповернення до місця проживання на території підконтрольній державним органам влади.

Крім того, цією ж статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» встановлено, що у разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

У разі наявності у внутрішньо переміщеної особи обґрунтованих причин для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів така особа звертається з відповідною письмовою заявою за місцем проживання до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад. У такому разі строк відсутності внутрішньо переміщеної особи за місцем проживання може бути збільшено до 90 днів.

З наведених положень закону вбачається, що підставою для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є беззаперечні докази повернення особи до покинутого місця постійного проживання, якими, наразі, може бути факт відсутності за місцем проживання понад 60 днів. Проте за наявності обґрунтованих причин за заявою особи такий строк може бути збільшений до 90 днів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 єдиний раз була відсутня за місцем свого проживання понад строк в 60 днів, а саме з 16 жовтня 2016 року по 21 грудня 2016 року протягом 66 днів. Тобто перевищила допустимий строк лише на 6 днів та 02 березня 2017 року до прийняття рішення про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи звернулася до відповідача із письмовою заявою, в якій вказувала про наявність поважних причин відсутності протягом 66 днів в місті Маріуполі та просила відновити виплати і не скасовувати довідки про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи.

Однак відповідачем 17 березня 2017 року було прийнято рішення про скасування довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Дослідивши матеріали справи та зміст поданої ОСОБА_1 заяви до УСЗН, суд вважає, що у позивача були достатні обґрунтовані причини для продовження строку її відсутності за місцем проживання понад 60 днів до 66 днів, оскільки позивач має малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_4, та за наявності військових дій в районі офіційного місця реєстрації позивача в АДРЕСА_3 виїзд із маленькою дитиною створював небезпеку для їх життя та здоров'я.

Відповідачем безпідставно не було враховано вказаних обставин та незначного строку перевищення відсутності ОСОБА_1 за місцем постійного проживання в місті Маріуполі, і 17 березня 2017 року прийнято неправомірне рішення про скасування дії довідок від 04.10.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_3

У зв'язку із цим дії довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та виплата щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, підлягають поновленню, а заборгованість, яка утворилася перед позивачем за період з січня 2017 року, підлягає стягненню в судовому порядку.

В частині позовних вимог про визнання протиправними та дискримінаційними дії відповідача, які полягають у припиненні з січня 2017 року виплати позивачу державної допомоги при народженні дитини суд відзначає наступне.

Так згідно з преамбулою Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», зазначений закон відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» визначено, що громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до статті 3 цього закону одним із видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини, яка згідно статті 5 Закону призначається та виплачується органами соціального захисту населення за місцем проживання батьків.

Згідно із статтею 10 Закону допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки.

Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини.

Даний перелік документів є вичерпним.

Водночас цією ж статтею передбачено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Вказаний перелік випадків, за яких припиняється виплата державної допомоги при народженні дитини, є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, а інші підзаконні нормативні акти, не можуть бути застосовані під час прийняття рішення про припинення вказаних виплат, оскільки не узгоджуються із спеціальним законом.

Отже будь-яких підстав для припинення виплати особі допомоги при народженні дитини через скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб вказаний закон не передбачає, що свідчить про незаконність дій відповідача під час безпідставного зупинення виплати державної допомоги ОСОБА_1

Крім того, пред'явлення додаткових вимог до особи, яка звернулася із заявою про виплату допомоги, або вимагання інших документів не передбачено вказаним законом, який є спеціальним нормативним актом в порівнянні з іншими законами або підзаконними нормативними актами.

Застосування інших нормативних актів, які обмежують право позивача на отримання державної допомоги при народженні дитини, за ознаками місця проживання, пересування або перебування, в тому числі в окремих районах Донецької області тимчасово непідконтрольних органам державної влади є порушенням конституційних прав особи та дискримінацією за вказаними ознаками.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. При цьому за жодних обставин та умов не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема, статтею 24 цієї Конституції, яка закріплює недопустимість привілеїв чи обмежень за місцем проживання людини.

Оскільки тимчасово непідконтрольні або окуповані окремі райони Донецької області є частиною Єдиної України, на які розповсюджується дія Конституції та Законів України в частині основоположних прав людини, тому такі права та гарантії для громадян України діють на всій території та не можуть бути обмежені в залежності від місця їх проживання, а тим більше шляхом прийняття підзаконних нормативних актів, які не відвідають Конституції та законам України.

Більше того, навіть для тимчасового (на певний - чітко визначений період часу) встановлення окремих обмежень конституційних прав та свобод людини і громадянина в порядку статті 64 Конституції має бути введений воєнний або надзвичайний стан, який на даний час в країні або окремих регіонах не запроваджений та не встановлено чітких часових обмежень прав громадян.

Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Проте ні Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003р., ні Законом України від 02.09.2014р. №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», ні будь-яким іншим Законом України не встановлено обмежень права на отримання допомоги при народженні дитини особам, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади.

Таким чином, встановлено, що відповідач, з січня 2017 року незаконно зупинив виплату допомоги при народженні дитини і в судовому засіданні не навів законних підстав для обмеження права на отримання вказаної соціальної виплати ОСОБА_1, яка нетривалий час відвідувала окремі райони Донецької області, що не контролюється органами державної влади.

Відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та рівні перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користування правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Згідно статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено Європейським судом прав людини (далі -ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні (проживання за кордоном), на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також у рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Суд враховує, що 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалено Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Тобто, на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. А проживання особи за кордоном і так само на тимчасово непідконтрольній території України не може бути законною підставою для обмеження громадянину, що проживає на території України, права на отримання допомоги по народженню дитини або створення з боку держави додаткових перешкод для її оформлення таким громадянам із застосуванням дискримінаційних механізмів.

Таким чином суд вважає, що в даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні державної допомоги, яка призначена для підтримки батьків при народженні дитини, та потребує від особи здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо умов її отримання, а також обмеження у свободі пересування всією територією України.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов'язання відповідача утриматись від подальшого припинення виплати допомоги при народженні дитини та адресної допомоги, то вказані вимоги позивача не відповідають положенням закону та не підлягають задоволенню, оскільки завданням адміністративного судочинства відповідно до статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій.

В пункті 10.3. Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

Тобто компетенція та повноваження адміністративного суду обмежуються конкретним порушенням, вчиненим відповідачем на момент розгляду справи в суді, та не допускається прийняття рішення із припущенням можливості порушення на майбутнє та винесення у зв'язку із цим такого рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає законним задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 частково, визнати протиправними дії щодо скасування довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 04 жовтня 20176 року та припинення виплати щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, і допомоги при народженні дитини; зобов'язати відповідача поновити їх виплату ОСОБА_1 і виплатити виниклу заборгованість.

Керуючись ст.ст.8-12, 17, 159-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, до Управління праці та соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради, третя особа Орган опіки та піклування Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради щодо скасування довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради щодо припинення з січня 2017 року виплати ОСОБА_1 щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, і допомоги при народженні дитини.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради поновити ОСОБА_1 виплату щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, і допомоги при народженні дитини, а також виплатити виниклу заборгованість.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, з подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя: Д. В. Кузнецов