Справа № 826/15146/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 вересня 2017 року № 826/15146/16

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Федорчук А.Б., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міністерства соціальної політики України, в якому просив:

- визнати протиправним невиконання Відповідачем щодо позивача ст. ст. 7,14,15,18,20 Закону України «Про звернення громадян»;

- зобов'язати Міністерство соціальної політики України відповісти на звернення Позивача від 17.06.2016 року;

- стягнути з Відповідача на користь позивача спричинену останньому моральну шкоду у розмірі 4893,45 грн.;

- стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що 18.06.2016 року Позивачем на адресу Відповідача направлено звернення з питань трудових відносин.

Як вказує позивач у своєму позові, станом на 28.09.2016 року відповіді Позивач не отримав, чим останньому спричинено моральну та матеріальну шкоду, яка виразилася в тому, що позивач став знервований, вага позивача зменшилася, почалися болі в кишковій порожнині.

Крім того, у позові зазначено, що 20.09.2016 року Позивача було звільнено та при звільнені він заборгував Відповідачу 4893,45 грн.

Вважає бездіяльність Відповідача щодо ненадання йому відповіді на його звернення у строки, встановлені законодавством України, неправомірною.

Просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.11.2016 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду.

Під час розгляду справи позивач позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити, надавши суду аналогічні пояснення тим, що викладені позовній заяві.

Представники відповідача під час розгляду справи позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили у їх задоволенні відмовити, підтримавши доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову.

В судовому засіданні за згодою позивача, представників відповідача ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, дослідивши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

З матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2015 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду провідного спеціаліста відділу захисту інформації за строковим трудовим договором на підставі п. 2 ст. 32 КЗпП України (Наказ №116 о/с від 12.05.2015 року).

Вказані обставини підтверджуються наданою суду копією витягу з трудової книжки позивача та проти них не заперечували сторони у судовому засіданні.

У відповідності до наданої суду Копії Наказу №223 о/с від 20.09.2016 року «Про звільнення ОСОБА_1.» ОСОБА_1, провідного спеціаліста відділу захисту інформації, 20 вересня 2016 року звільнено із займаної посади у зв'язку з закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 23 КЗпП України), пункт 2 статті 36 КЗпП України.

Також, вказаним Наказом ОСОБА_1 попереджено про те, що під час надання щорічної основної відпустки кошти за 16 (шістнадцять) календарних днів були виплачені за невідпрацьовану частину робочого року; необхідно повернути на рахунок Українського центру оцінювання якості освіти кошти за 15 (п'ятнадцять) днів щорічної відпустки у розмірі 3032,94 грн.

18 червня 2016 року Позивач звернувся до Міністерства соціальної політики України з письмовим зверненням, відповідно до якого просив пояснити чи має він право на відпустку повної тривалості 24 дні за 2016 рік з врахуванням п.13,п. 14 ст. 6 Закону України « Про статус ветеранів військової служби» у липні 2016 року; у випадку, якщо такого права у позивача не має, просив повідомити, яка тривалість відпустки у липні 2016 року повинна бути йому надана.

У відповідності до копії Витягу з Єдиній автоматизованій системі «Діловодство та КВД» 22 червня 2016 року звернення ОСОБА_1 зареєстровано за реєстраційним №Г-15718/26.

20 липня 2016 року у Єдиній автоматизованій системі «Діловодство та КВД» зареєстровано відповідь на звернення ОСОБА_1 за реєстраційним №313/13/133-16.

З наданої суду копії відповіді «Про надання роз'яснення» вбачається, що Департаментом заробітної плати та умов праці Міністерства соціальної політики України було надано відповідь на звернення ОСОБА_1

Крім того, під час розгляду справи представниками відповідача були підтримані доводи, викладені у письмових запереченнях проти позову, що з метою економії бюджетних коштів Мінсоцполітики здійснює відправку вихідної кореспонденції простими поштовими відправленнями.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно преамбули Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР, цей закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно ч. 6 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв'язку (електронне звернення).

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян», звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, посадові особи зобов'язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 15 «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Зі змісту ч. 1 ст. 20 «Про звернення громадян» вбачається, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд звертає увагу, що оскільки обов'язок надання відповіді відповідачем кореспондується з обов'язком (правом) позивача на отримання відповіді.

Під час розгляду справи встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач наполягає на тому, що не отримував відповіді Міністерства соціальної політики України від 20.07.2016 року, сама по собі реєстрація Відповідачем звернення ОСОБА_1 та відповіді на вказане звернення у Єдиній автоматизованій системі «Діловодство та КВД» у строки, встановлені діючим законодавством не є доказами належного виконання вимог Закону України «Про звернення громадян» щодо надання відповіді на звернення громадянина.

Тобто, з аналізу наявних в матеріалах адміністративної справи документів, окрім реєстрації у Єдиній автоматизованій системі «Діловодство та КВД» письмової відповіді від 20.07.2016 року за № 313/13/133-16, Відповідачем не надано суду будь-які інші належні та допустимі докази фактичного направлення саме поштовою кореспонденцією на адресу позивача відповіді на його звернення, зокрема квитанції про направлення, чеку, або іншого повідомлення (кур'єрською доставкою та ін.), при цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача, що вказану відповідь було направлено на адресу позивача простою кореспонденцією з метою економії бюджетних коштів, оскільки будь - якого розпорядження (наказу тощо) щодо економії бюджетних коштів Міністерством соціальної політики України шляхом направлення відповідей на звернення громадян простою поштовою кореспонденцією, Відповідачем надано не було.

Також, суд не приймає до уваги доводи Відповідача в частині того, що ОСОБА_1 не інформував Міністерство соціальної політики України про неотримання листа - відповіді та не звертався з вимогою надіслати його копію чи розглянути звернення повторно, що, на думку відповідача, свідчить про відсутність потреби позивача у відповідному роз'ясненні та його корисних намірах повернути заборгованість підприємству за рахунок Мінсоцполітики, оскільки діючим законодавством України передбачено право громадянина на звернення до органів державної влади, обов'язку повторно звертатися у випадку не отримання відповіді на своє звернення діючим законодавством України для громадянина не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання бездіяльності Міністерства соціальної політики України щодо ненадання відповіді на звернення позивача від 17.06.2016 року у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» неправомірною та зобов'язання надати відповідь є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної Відповідачем позивачу, яку останній оцінює у 4893,45 грн., суд приходить до суд виходить з того, що правовідносини, які склалися між сторонами не передбачають можливості відшкодування моральної шкоди, також позивачем не доведено суду причинно - слідчого зв'язку між наявним в нього захворюванням та не виконанням Відповідачем вимог Закону України «Про звернення громадян», у зв'язку з чим, суд також вважає позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1 та 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, частково виконав покладений на нього обов'язку щодо доказування правомірності прийнятого рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 94 КАС України, суд приходить до висновку про необхідність присудити за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст. ст. 69, 70, 71, 122,158 - 163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Міністерства соціальної політики України щодо ненадання відповіді на звернення ОСОБА_1 від 17 червня 2016 року, зареєстрованого у Єдиній автоматизованій системі «Діловодство та КВД» за реєстраційним № Г-15718/26.

Зобов'язати Міністерство соціальної політики України надати ОСОБА_1 відповідь на його звернення від 17 червня 2016 року, зареєстроване у Єдиній автоматизованій системі «Діловодство та КВД» за реєстраційним № Г-15718/26 у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян».

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня 20 копійок).

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

А.Б. Федорчук