Справа № П-106/10
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючогоГриціва М.І.,
суддів:Берднік І.С., Волкова О.Ф., Вус С.М., Гуменюка В.І., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Ковтюк Є.І., Короткевича М.Є., Кривенди О.В., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І., Пошви Б.М., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Сімоненко В.М.,
за участю:

секретаря судового засідання Ключник А.Ю.,

заявника ОСОБА_1,

представників: заявника - ОСОБА_2,

Верховної Ради України (далі - ВРУ) - Долгова Ю.В.,

Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) - Белінської О.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ВРУ, третя особа - Вища рада юстиції (правонаступником якої є ВРП; далі - ВРЮ), про визнання нечинною постанови та поновлення на посаді,

встановив:

У червні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати незаконною Постанову ВРУ від 3 червня

2010 року № 2316-VI «Про звільнення суддів» (далі - Постанова № 2316-VI) в частині звільнення його з посади судді Голованівського районного суду Кіровоградської області у зв'язку з порушенням присяги судді.

Свої вимоги обґрунтував тим, що ВРЮ провадила притягнення його до дисциплінарної відповідальності із порушенням строків та всупереч встановленому порядку. ВРЮ не встановила у поставлених йому за провину діях складу дисциплінарного правопорушення, що підпадає під ознаки порушення присяги судді. Питання про звільнення з посади ВРЮ розглядала без нього, незважаючи на інформацію про незадовільний стан його здоров'я.

Рішення ВРУ про звільнення вважає упередженим, замовним і таким, що порушує зазначені в частині першій статті 126 Конституції України принципи незалежності і недоторканності судді.

Вищий адміністративний суд України постановою від 18 серпня

2010 року у відмовив у задоволенні позову.

Суд виходив із того, що дії ОСОБА_1 свідчать про порушення процесуального закону та несумлінне виконання обов'язків судді, що потягло істотні наслідки, а розгляд справи з посиланням на присутність померлої особи межує з фальсифікацією документів.

У заяві про перегляд рішення суду касаційної інстанції ОСОБА_1 порушує питання про скасування постанови Вищого адміністративного суду України від 18 серпня 2010 року та ухвалення нового рішення. Просить визнати незаконною Постанову № 2316-VI. Посилається на підставу, передбачену пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), - встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, як-от статей 6 і 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція). Зокрема, вказує на рішення Європейського суду з прав людини від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України» (далі - Суд, Рішення відповідно).

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали заяву про перегляд рішення Вищого адміністративного суду України, навели доводи на її обґрунтування, подібні до наведених у заяві.

Представник ВРУ висловився за те, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, а справу направити на новий розгляд до того самого суду.

Представник ВРП при розгляді заяви покладається на думку суду.

Верховний Суд України заслухав пояснення осіб, що беруть участь у справі, перевірив наведені заявником обставини в межах його доводів і дійшов висновку про таке.

Суд у Рішенні констатував, що ВРЮ у поданні про звільнення заявника з посади судді зазначала, що він (ОСОБА_1) за заявою особи, яка на той час померла, скасував рішення за нововиявленими обставинами без повідомлення відповідача у справі, прийняв до свого провадження скарги на неправомірні дії відділу дозвільної системи Голованівського районного відділу Міністерства внутрішніх справ України в Кіровоградській області про відмову в наданні дозволу на придбання спеціального засобу під гумову кулю, за розгляд яких не було сплачено державне мито, призначив розгляд на наступний день та розглянув їх з постановленням рішення. Також ще у трьох цивільних справах постановив рішення, державне мито за подання позовів по яких сплачено через 2-3 місяці після постановлення рішення. Беручи до уваги ці факти, ВРЮ встановила, що позивач зневажливо ставився до своїх професійних обов'язків, зганьбив професію судді, а отже, підлягав звільненню.

Щодо скарги заявника за пунктом 1 статті 6 Конвенції Суд наголосив на тому, що національні органи, розглядаючи справу заявника, не були незалежними і неупередженими. Суд установив, що провадження у ВРЮ і ВРУ характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, які поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справи судом не усунув ці недоліки.

Послався Суд і на те, що звільнення заявника з посади судді становило втручання у його приватне життя, а також, що таке втручання не відповідало вимогам «якості закону» та не було правомірним у розумінні статті 8 Конвенції.

В аспекті обставин справи за заявою ОСОБА_1 Суд зазначив, що станом на сьогодні в Україні впроваджується повномасштабна судова реформа, яка включає внесення змін до Конституції України та законів України, а також інстанційні зміни. Далі Суд звертає увагу на те, що, враховуючи обсяг та обставини заяви, що розглядається (заява ОСОБА_1), не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження prima facie (з першого погляду) даремними і безрезультатними.

Порядок виконання рішення Суду, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), іншими нормативно-правовими актами.

За абзацом дев'ятим частини першої статті 1 Закону № 3477-ІV виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Якщо виходити з характеру (змісту) дій, здійснених судом першої інстанції під час вирішення позову ОСОБА_1, конкретний прояв яких був встановлений Судом, то у підсумку можна дійти висновку, що оскаржене рішення про відмову у задоволенні позову належить визнати постановленим з порушенням норм матеріального права та положень адміністративного процесуального законодавства, зокрема вимоги про розгляд справи з дотриманням передбачених статтями 8, 9 КАС принципів верховенства права та законності.

Згідно з частинами першою, третьою статті 243 КАС суд задовольняє заяву за наявності підстав, передбачених статтею 237 цього Кодексу. Якщо судове рішення у справі переглядається з підстави, визначеної пунктом 3 частини першої статті 237 цього Кодексу, суд скасовує оскаржуване рішення повністю або частково і має право прийняти нове судове рішення або направити справу на новий розгляд до суду, який виніс оскаржуване рішення.

Констатовані Судом порушення конвенційних та національних вимог в аспекті цієї справи можуть бути усунуті в спосіб скасування рішення суду касаційної інстанції з направленням справи до того самого суду для постановлення рішення відповідно до вимог адміністративного процесуального законодавства.

Отже, заява ОСОБА_1 в частині скасування названого рішення підлягає задоволенню.

Що ж до прийняття рішення про задоволення позову, то ці вимоги не можуть бути задоволені, позаяк ні Рішення Суду, ні фактичні обставини справи не вказують на необхідність і можливість Верховного Суду України розглядати спір по суті заявлених вимог.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 235-237, 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд України

постановив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 18 серпня

2010 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до цього ж суду.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців
Судді: І.С. Берднік О.Ф. Волков
С.М. Вус В.І. Гуменюк
А.А. Ємець Т.Є. Жайворонок
Є.І. Ковтюк М.Є. Короткевич
О.В. Кривенда Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук Б.М. Пошва
О.Б. Прокопенко Я.М. Романюк
В.М. Сімоненко