Справа № 820/2257/17
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2017-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

13 вересня 2017 р. № 820/2257/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Тітова О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Костіної А.В.,

представника позивача - Даниленко І.В.,

представника відповідача - Шамілової Л.Ш.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Виробничо-Комерціного підприємства "Бетонікс" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Головного Управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати протиправними і скасувати :

- податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на суму 315000 грн., (у тому числі за основним платежем - 315000 грн., без штрафних санкцій),

- податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість (ПДВ) у сумі 1040000 грн., (у тому числі за основним платежем - 832000 грн., за штрафними санкціями - 208000 грн.);

- податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № про збільшення грошового зобов'язання у вигляді штрафних санкцій за несвоєчасне надання податкової декларації у сумі 170 грн.

В обґрунтування позову вказано, що податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на суму 315000 грн., (у тому числі за основним платежем - 315000 грн., без штрафних санкцій), податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість (ПДВ) у сумі 1040000 грн., (у тому числі за основним платежем - 832000 грн., за штрафними санкціями - 208000 грн.) та податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № про збільшення грошового зобов'язання у вигляді штрафних санкцій за несвоєчасне надання податкової декларації сумі 170 грн. необгрунтованими, незаконними, протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні. Подала заперечення на адміністративний позов, в яких зазначила, що під час спірних правовідносин відповідач діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що Головним управлінням ДФС у Харківській області в період з 28.02.2017 по 11.04.2017 проведено планову виїзну перевірку Виробничо - Комерціного підприємства "Бетонікс" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2016 р., валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 р.

За результатами проведення вищевказаної перевірки відповідачем було складено акт від 19.04.2017 № 2906/20-40-14-01-08/32871501, в якому зазначені такі порушення:

1) пп. 14.1.71 п.14.1 ст.14 п. 134.1 ст.134 Податкового кодексу України №2755-УІ від 02.12.2010 року з урахуванням п.5 Про затвердження Положення (стандартів) бухгалтерського обліку 11 «Зобов'язання» затверджені Наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 р. № 20, внаслідок заниження показника рядка 2120 Фінансового звіту «Інші операційні доходи» на суму 1750000,00 грн., внаслідок заниження доходів від списання кредиторської заборгованості, щодо якої минув термін позовної давності, що призвело до заниження податку на прибуток у 2015 році на суму 315000 грн.;

2) п. 188.1 ст.188, 198.3, ст.192 з урахуванням пп.14.1.36, пп 14.1.71, пп14.1.218, пп14.1.219 % п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755- VI, внаслідок порушень, викладених у розділах 3.2.1, 3.2.2 акту перевірки відносно заниження суми ПДВ, яка підлягає сплаті в бюджет, всього у сумі 832 000 грн., в тому числі: за січень 2015 у сумі 2776 грн., за лютий 2015 у сумі 2 248 грн., за березень 2015 у сумі 68 605 грн., за квітень 2015 у сумі 13 104 грн., за травень 2015 у сумі 35 215 грн., за червень 2015 у сумі 36 905 грн., за липень 2015 у сумі 46 678 грн., за вересень 2015 у сумі 56 135 грн., за жовтень 2015 у сумі 56 581 грн., за листопад 2015 у сумі 34 330 грн., за грудень 2015 у сумі 23 832 грн., за січень 2016 у сумі 9 304 грн., за лютий 2016 у сумі 3 125 грн., за березень 2016 у сумі 9 197 грн., за квітень 2016 у сумі 9 833 грн., за травень 2016 у сумі 9 064 грн., за червень 2016 у сумі 9 567 грн., за липень 2016 у сумі 3 281 грн., за серпень 2016 у сумі 34 931 грн., за вересень 2016 у сумі 2 636 грн., за жовтень 2016 у сумі 21 124 грн., за листопад 2016 у сумі 53 396 грн., за грудень 2016 у сумі 290 133 грн.

3) п.120.1 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року внаслідок несвоєчасної подачі декларації з податку на прибуток за 2016 рік.

На підставі акту перевірки від 19.04.2017 № 2906/20-40-14-01-08/32871501 Головним управлінням ДФС у Харківській області прийняті податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № , у тому числі, в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на суму 315000 грн., податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № про збільшення грошового зобов'язання з ПДВ у сумі 1040000 грн., (за основним платежем - 832000 грн., за штрафними санкціями - 208000 грн.) та податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № про збільшення грошового зобов'язання у вигляді штрафних санкцій за несвоєчасне надання податкової декларації у сумі 170 грн.

Не погоджуючись із позицією та рішеннями відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

Відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Приписами пп. 20.1.14 п.20.1 ст.20 ПК України встановлено, що у разі виявлення порушення вимог податкового чи іншого законодавства України, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, надсилати платникам податків письмові запити щодо надання засвідчених належним чином копій документів;

Згідно з ст.75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Щодо порушення п. 134.1.1 ПКУ, н.5 П(С)БО №11 «Зобов'язання» внаслідок заниження показника рядка 2120 фінансового звіту «Інші операційні доходи» на суму кредиторської заборгованості у розмірі 1750000,00 грн., щодо якою минув термін позовної давності, суд зазначає наступне.

Уповноваженими особами контролюючого органу під час проведення планової виїзної перевірки встановлено, що ВКП "Бетонікс" ТОВ, згідно укладеного договору доручення від 07.06.2010 р. № 1П отримало від ТОВ «ТД Співдружність» грошові кошти у сумі 1750000,00 грн. для виконання доручення від імені довірителя та за його рахунок придбати обладнання бетонозмішувальний вузол СБ-241Б за ціною не вище 1750000,00 грн.

Згідно із умовами вказаного договору термін виконання зобов'язання із придбання повіреним обладнання не встановлено, а дія договору доручення визначається строком повного виконання прийнятих на себе сторонами обов'язків (п. 10 договору).

Протягом терміну дії договору ТОВ «ТД Співдружність» поступилося правом вимоги за договором № 1П від 07.06.2010 р. на користь ТОВ «Восток- цемент», про що свідчить повідомлення від ТОВ «ТД Співдружність» (вх. №298 від 26.06.2013) про передачу права вимоги.

У подальшому ТОВ «Восток-цемент» поступилося правом вимоги за договором № 1П від 07.06.2010 р. на користь ПП «ТОРГОПТ», про що свідчить повідомлення від ТОВ «Восток-цемент» 275/03 від 31.03.2014 р. (вх. №89/1 від 31.03.2014 р.).

Посилання відповідача на те, що у ході перевірки для огляду не надавалося жодного договору про відступлення права вимоги, суд вважає безпідставними, тому що заміна кредитора в зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлене договором або законом (ч. 1 ст.516 ЦКУ).

У кожному разі, при заміні кредитора в зобов'язанні, ч.2 ст.516 ЦКУ визначає необхідність письмового повідомлення про це боржника, щоб боржник знав, на користь кого він повинен виконати зобов'язання.

При цьому ст.516 ЦКУ не визначає, на кого покладається обов'язок повідомлення боржника ро заміну кредитора - це може зробити як попередній, так і новий кредитор.

Таким чином, наявність у боржника, ВКП "Бетонікс" ТОВ, екземпляру договору уступки права и вимоги не передбачено діючим законодавством.

Згідно із ст.513 ЦКУ правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі що і правочин, на підставі якого виникли зобов'язання, право вимоги за якими передається новому редитору.

На підставі ст.514 ЦКУ до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки до нового кредитора в зобов'язанні переходять усі права первісного кредитора, останній за правилами ст.517 ГКУ повинен передати новому кредиторові всі документи, які засвідчують його права і інформацію, що є важливою для їх здійснення.

Тому посилання посадових осіб відповідача на норму ч.2 ст.538 ЦКУ, якою передбачено одночасне виконання обов'язків сторонами договору при зустрічному виконанні зобов'язання, не відповідає сутності договору уступки права вимоги, оскільки ані змістом договору доручення, який містить перелік зобов'язань, які передаються наступним кредиторам шляхом складання договору уступки права вимоги, ані іншими документами, пов'язаними із ходом виконання договору не підтверджується домовленість про те, що сторони дійшли згоди про зустрічне виконання зобов'язань.

Тобто, виконання зобов'язань перед новим кредитором ПП «ТОРГОПТ» здійснюється ВКП "Бетонікс" ТОВ на тих самих умовах, що і перед первісним кредитором ТОВ «ТД Співдружність».

Згідно із нормами п.п. 14.1.11 ПКУ до безнадійної заборгованості відноситься, у тому числі, заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.

Згідно із п.3 ст. 1 П(С)БО № 1 термін «зобов'язання» визначено, як заборгованість підприємства, яка виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, призведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди.

На субрахунку 717 «Дохід від списання кредиторської заборгованості» узагальнюється інформація про доходи від списання кредиторської заборгованості, що виникла в ході операційного циклу, по закінченні строку позовної давності. (Наказ від 30.11.1999р. № 291 «Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку»).

В свою чергу, до складу доходів згідно із нормами п.15 П(С)БО № 15 «Дохід», у тому числі, відноситься сума зобов'язання, яка не підлягає погашенню.

Для цілей оподаткування до річного доходу від будь-якої діяльності, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи, визначені за правилами бухгалтерського обліку (п.п. 134.1.1. ПКУ).

Визначення поняття строку та терміну міститься у ст.251 ЦКУ.

Так, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно із ст.252 ЦКУ строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

На підставі ст.253 ЦКУ початок перебігу строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

На підставі п.1 ст.254 ЦКУ закінчення строку спливає у відповідні місяць та число останнього року дроку. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку (ст.255 ЦКУ).

Поняття позовної давності встановлюється ст.256 ЦКУ, а саме, позовна давність - це строк, у межах кого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна озовна давність встановлюється тривалістю утри роки (ст.257 ЦКУ).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 ЦКУ (ст.260 ЦКУ).

Згідно із ст.261 ЦКУ, початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

На підставі п.2 ст.530 ЦКУ, за договорами з невизначеним строком виконання, тобто якщо в договорі не зазначений конкретний строк виконання, кредитор має право вимагати його виконання в будь - який час. При цьому, боржник зобов'язаний виконати вимогу в семиденний строк від дня її пред'явлення.

Тобто, по зобов'язаннях, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу строку позовної давності починається від дати закінчення семиденного строку для виконання зобов'язання за вимогою кредитора. А саме датою початку вирахування позовної давності є восьмий день, коли кредитор має право звертатися до суду з вимогою про захист своїх інтересів.

Таке правове тлумачення дії норм ст.261 та ст.530 міститься у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 та від 17.12.2013 р. № 14.

Згідно із наданих до перевірки документів зазначається, що сторони у ході виконання договору не пред'являли один до одного ніяких вимог в будь-якому вигляді.

Тобто, з урахуванням наведеної вище термінології ЦКУ, ПКУ та бухгалтерського законодавства, термін позовної давності загальною тривалістю у 3 роки при виконанні зобов'язань за договором доручення не можна вважати закінченим, тому що сторона-кредитор не пред'являла вимог про виконання зобов'язання згідно із ст.261, ст.530 ЦКУ.

Таким чином, кредиторську заборгованість, яка враховується за даними аналітичного бухгалтерський обліку не можна вважати заборгованістю з минулим терміном позовної давності.

Суд зазначає, що застосування норм п.5 П(С)БО № 11 «Зобов'язання» та п. 15 П(С)БО № 15 «Дохід», що спричиняє включення до складу доходу звітного періоду суми зобов'язань, які не підлягають погашенню, є безпідставним, так як договірні відносини за договором доручення від 07.06.2010 р. № 1П тривають і відповідні зобов'язання сторін є чинними.

Виходячи з вище наведених доказів та норм чинного законодавства суд вважає, що висновок посадових осіб ГУ ДФС у Харківській області про визнання заборгованості за Договором доручення № 1П від 07.06.2010 р. безнадійною кредиторською заборгованістю є таким, що суперечить нормам чинного законодавства України.

Формування доходів від списання такої заборгованості із включенням суми 1750000,00 грн. до показника рядка 2120 Фінансового звіту за 2015 р. «Інші операційні доходи» з метою донарахування податку на прибуток у сумі 315000,00 грн. є неправомірним.

Таким чином, суд вважає безпідставним висновок ГУ ДФС у Харківській області про порушення підприємством п. 134.1.1 ПКУ, п.5 П(С)БО № 11 «Зобов'язання» внаслідок заниження фінансового результату на суму кредиторської заборгованості, щодо якої минув термін позовної давності, та протиправним донарахування зайвих грошових зобов'язань з податку на прибуток підприємства у 2015 році у сумі 315000 грн.

Щодо порушення п.п.14.1.36, п.п.14.1,71, п.н.14.1.218, н.н.14.1.219, н. 188.1 ПКУ внаслідок заниження податкових зобов'язань з ПДВ на суми реалзації самостійно виготовлених товарно - матеріальних цінностей нижче собівартості та товарів нижче ціни придбання у 2015 році, та нижче звичайних цін у 2016 році, суд зазначає наступне.

Уповноваженими особами контролюючого органу під час проведення планової виїзної перевірки встановлено заниження задекларованих ВКП "Бетонікс" ТОВ у 2015 році показників рядка 1.1 .Б Декларацій з податку на додану вартість у сумі 308842, в т.ч.: за січень 2015 у сумі 2776 грн., за лютий 2015 у сумі 2248 грн., за березень 2015 у сумі 1038 грн., за квітень 2015 у сумі 13104 грн., за травень 2015 у сумі 35215 грн., за червень 2015 у сумі 37146 грн., за липень 2015 у сумі 46437 грн., за серпень 2015 у сумі 17979 грн., за вересень 2015 у сумі 38156 грн., за жовтень 2015 у сумі 56581 грн., за листопад 2015 у сумі 34330 грн., за грудень 2015 у сумі 23832 грн.

Відповідач зазначив, що така ситуація склалась внаслідок порушення норм п. 188.1 Податкового кодексу Україні, а саме, заниження бази оподаткування ПДВ:

- на різницю між договірною вартістю реалізації товарів та ціною придбання таких товарів;

- на різницю між договірною вартістю реалізації продукції та собівартістю самостійно виготовлених товарів/послуг, що призвело до заниження рядка 1.1 Б Декларацій «операції, що оподатковуються за основною статтею» за 2015 рік у загальній сумі 308842 грн.

У ході перевірки ВКП "Бетонікс" ТОВ було надано:

- наказ про облікову політику підприємства № 4 від 01.01.2015 р. з додатками;

- Картки рахунків 90 «Собівартість реалізації» - за період 2015 p.; 70 «Доходи від реалізації» за період 2015 р. в електронному вигляді;

- Норми витрат сировини та матеріалів для виробництва марки бетону встановлені атестованою лабораторією.

- Аналітичні відомості та первинні документи на придбання ТМЦ для продажу.

На підставі вищенаведених документів, податковим органом проведено розрахунок на предмет реалізації готової продукції за ціною не нижче за собівартість та покупних товарів за ціною не нижче витрат нa придбання.

По результатам розрахунку відповідач встановив випадки реалізації нижче за собівартість та витрат на придбання, а саме:

- перевищення собівартості над продажною вартістю готової продукції за 2015 рік на суму 51151,90 грн., внаслідок чого збільшено податкові зобов'язання з ПДВ на суму 130230,38 грн.;

- перевищення витрат на придбання над продажною вартістю покупних товарів за 2015 рік на суму 3061,45 грн., внаслідок чого збільшено податкові зобов'язання з ПДВ на суму 178612,79 грн.

Перелік видаткових накладних, за якими встановлено перевищення собівартості (рахунок 901) над продажною вартістю готової продукції за 2015 рік наведено у додатку 5.1 акту перевірки.

Перелік видаткових накладних, за якими встановлено перевищення собівартості (рахунок 902) над продажною вартістю покупних товарів за 2015 рік наведено у додатку 5.2 акту перевірки.

Проте, аналіз інформації, наведеної у додатках 5.1 та 5.2 до акту перевірки свідчить про те, що відповідачем в ході розрахунку, не вірно застосовано відомості відносно фактичної собівартості виготовленої продукції та витрат на придбання покупних товарів.

Так, виходячи із норм П(С)БО № 16 «Витрати», ВКП "Бетонікс" ТОВ затвердило «Положення про порядок формування виробничої собівартості продукції (робіт, послуг)» від 01.04.2012 р.

Згідно із вказаним положенням для формування собівартості виробництва продукції в асортименті використовується метод обліку фактичної виробничої собівартості.

При цьому фактичні витрати сировини та матеріалів для визначення виробничої собівартості готової продукції розраховуються згідно нормативів змісту окремого виду сировини в складі відповідної продукції, що розраховано і затверджено акредитованою лабораторією підприємства згідно з нормами ДСТУ на основі технічно та фактично обгрунтованих норм витрат сировини для виробництва конкретного виду продукції.

Визначені норми витрат використовуються підприємством при списанні сировини у виробництво продукції за видами, а саме, при формуванні облікового документу «Отчет производства за смену».

Понесені змінні та постійні розподілені загальновиробничі витрати для визначення виробничої собівартості готової продукції враховуються пропорційно собівартості виходячи з обсягу випуску продукції кожного виду за підсумками календарного місяця. При цьому, одиницею бази розподілу загальновиробничих витрат є кількість готової продукції - (штуки, тони, м3), а нормативом розподілу є обсяг випуску в натуральних показниках за підсумками календарного місяця.

Обраний метод калькулювання собівартості дозволяє за даними синтетичного обліку, мати фактичну собівартість виробленої та реалізованої продукції по закінченню календарного місяця.

Посадовим особам ГУ ДФС у Харківській області у ході перевірки для вибірки собівартості реалізованої продукції та покупних товарів було надано облікові документи «Калькуляція собівартості продукції (бухгалтерський облік)» за номенклатурою продукції та відомості «Картка рахунку 90» за 2015 рік.

Надані документи дають можливість визначити фактичну виробничу собівартість кожного виду продукції відповідно до обраної облікової політики підприємства та вартість покупних товарів.

При цьому облікові документи «Калькуляція собівартості продукції (бухгалтерський облік)» надає можливість візуально визначити:

- загальний об'єм випуску окремого виду продукції за звітний місяць;

- собівартість одиниці окремого виду продукції за звітний місяць;

- прямі виробничі матеріальні витрати сировини, матеріалів для виробництва окремого виду продукції за звітний місяць;

- розподілені фактично понесені загальновиробничі витрати на виробництво окремого виду продукції за звітний місяць.

Відомості «Картка рахунку 90» за 2015 рік також надає можливість вирахувати фактичну собівартість виробленої продукції та покупну вартість придбаних товарів.

Виходячи з вище наведених доказів та норм чинного законодавства суд вважає що, висновок посадових осіб ГУ ДФС у Харківській області про встановлення у 2015 році операцій реалізації продукції за ціною нижче за її виробничу собівартість на суму 651151,90 грн. та операцій реалізації товарів за ціною нижче витрат на їх придбання на суму 893061,45 грн. неправомірними та такими, що не підтверджуються обліковими та первинними документами, наданими для перевірки.

З огляду на вищевикладене суд вважає безпідставним висновок ГУ ДФС у Харківській області про порушення п.п.14.1.36, п. 188.1 ПКУ та протиправним нарахування податкових зобов'язань з ПДВ на суму 308842 грн.

Уповноваженими особами контролюючого органу під час проведення планової виїзної перевірки встановлено заниження задекларованих ВКП "Бетонікс" ТОВ показників рядка 1.1.Б Декларацій з податку на додану вартість у сумі 219482 грн. в т.ч.: за січень 2016 у сумі 9304 грн., за лютий 2016 у сумі 3125 грн., за березень 2016 у сумі 9197 грн., за квітень 2016 у сумі 9833 грн., за травень 2016 у сумі 9064 грн., за червень 2016 у сумі 9567 грн., за липень 2016 у сумі 3281 грн., за серпень 2016 у сумі 34931 грн., за вересень 2016 у сумі 2636 грн., за жовтень 2016 грн. у сумі 21124 грн., за листопад 2016 у сумі 53396 грн., за грудень 2016 у сумі 54024 грн.

Відповідач зазначив, що така ситуація склалась внаслідок порушення норм п. 188.1 Податкового кодексу України, а саме, заниження бази оподаткування ПДВ на різницю між договірною вартістю реалізації продукції та собівартістю самостійно виготовлених товарів/послуг, що призвело до заниження рядка 1.1 Б Декларацій «операції, що оподатковуються за основною ставкою» за 2016 ріку у загальній сумі 219482 грн.

У ході перевірки ВКП "Бетонікс" ТОВ було надано:

- Картки рахунку 90 «Собівартість реалізації» - за період 2016 р.;

- Картки рахунку 70 «Доходи від реалізації» - за період 2016 р. в електронному вигляді;

На підставі вищенаведених документів, податковим органом проведено аналіз на предмет реалізації готової продукції за ціною не нижче за собівартість реалізації.

По результатам розрахунку відповідач встановив випадки реалізації нижче за собівартість, а саме:

- перевищення собівартості над продажною вартістю готової продукції за 2016 рік на суму 1097409,97 грн., внаслідок чого збільшено податкові зобов'язання з ПДВ на суму 219482,00 грн.

Перелік видаткових накладних, за якими встановлено перевищення собівартості (рахунок 901) над продажною вартістю готової продукції за 2016 рік наведено у додатку 5.3 акту перевірки.

Проте, аналіз інформації, наведеної у додатку 5.3 до акту перевірки свідчить про те, що посадовими особами ГУ ДФС у Харківській області для аналізу були використані невірні відомості.

Виходячи з того, що зміст абз.2 п.188.1 ПКУ змінився, з 01.01.2016 року база для оподатковування ПДВ самостійно виробленої продукції повинна бути не нижче звичайної ціни на таку продукцію, яка може і не співпадати з собівартістю реалізованої продукції.

Так, на підставі п.п.14.1.71 ПКУ звичайною ціною вважається ціна товарів (робіт, послуг), встановлена сторонами договору, якщо інше не встановлене цим Кодексом. Якщо не доведене зворотне, вважається, шо така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін,

У свою чергу, згідно із п.п.14.1.219 ПКУ ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх одержати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично і фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а при їхній відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівнянних економічних (комерційних) умовах, (п.п. 14.1.219 ПКУ).

Відповідно до п.п. 14.1.218 ПКУ ринок товарів (робіт, послуг) - це сфера обігу товарів (робіт, послуг), яка визначається виходячи з можливості покупця (продавця) без значних додаткових витрат придбати (реалізувати) товар (роботи, послуги) на найближчій для покупця (продавця) території.

Суд зазначає, що порівняння з боку податкового органу цін реалізації із собівартістю продукції для визначення бази оподаткування ПДВ у 2016 році є безпідставним, тому що для дотримання норм абз.2 п.188.1 ПКУ з 01.01.2016 року передбачається порівняння ціни реалізації із звичайною ціною у розумінні ПК України.

Крім того, виходячи із наявних облікових документів, які формують вартісний показник собівартості реалізованої продукції (Дт 901 - Кт 26), не вбачається також і факту перевищення собівартості над продажною вартістю продукції в жодному випадку реалізації у 2016 році, які вказані у Додатку 5.3 до Акту.

Тобто, ціна реалізації в усіх оспорюваних операціях вище ніж собівартість реалізованої продукції, що підтверджується обліковими відомостями.

Виходячи з вище наведених доказів та норм чинного законодавства суд вважає що, висновок посадових осіб ГУ ДФС у Харківській області про реалізацію продукції нижче ніж звичайні ціни у 2016 році є необґрунтованими та такими, що не підтверджуються нормами податкового законодавства та документами, наданими у ході перевірки.

Таким чином, висновок ГУ ДФС у Харківській області про порушення п.п.14.1.36, п.п.14.1.71, п.п.14.1.218, п.п.14.1.219, п.188.1 ПКУ є безпідставним, а нарахування податкових зобов'язань з ПДВ на суму 219482 грн. протиправним.

Щодо порушення п.192, п. 198.3 ПКУ внаслідок завищення податкового кредиту (не проведення коригування) від списання кредиторської заборгованості за векселями, суд зазначає наступне.

Уповноваженими особами контролюючого органу під час проведення планової виїзної перевірки встановлено завищення податкового кредиту з ПДВ у сумі 303676 грн, у тому числі: за березень 2015 у сумі 67567 грн., за грудень 2016 у сумі 236109 грн.

Відповідач зазначив, що така ситуація склалась внаслідок не проведення коригування податкового кредиту по безоплатно отриманим активам, внаслідок списання кредиторської заборгованості за векселями власної емісії в березні 2015 року на суму 405403,30 грн., у грудні 2016 р. на суму 1416652,67 грн.

Суд вважає такий висновок відповідача таким, що не відповідає нормам податкового законодавства.

Відповідно до норм п. 198.3 ПКУ податковий кредит з ПДВ визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником подаку за ставкою, встановленою п. 193.1 ПКУ, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

На підставі п. 198.6 ПКУ таке право виникає у платника податку при наявності правильно складеної та (за потреби) зареєстрованої в ЄРПН податкової накладної.

Відповідно до п. 198.2 ПКУ датою виникнення права на податковий кредит з ПДВ є дата тієї події, яка відбулася раніше:

- або дата списання коштів з банківського рахунку в оплату витрат на придбання товарів (робіт, послуг);

- або дата одержання товарів (робіт, послуг), підтверджена податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об'єкта фінансового лізингу таким орендарем.

Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Таким чином, норми ПК України визначають дату виникнення права на податковий кредит з ПДВ у випадках придбання товарів (робіт, послуг) на території України незалежно від того, чи були сплачені такі товари (послуги) постачальникам, чи ні (у відмінність від права на податковий кредит з ПДВ при імпорті товару, коли сплата ПДВ на митниці є передумовою для податкового кредиту).

Проте суд вважає, що застосування норм п. 198.3 ПКУ до оспорюваних операцій є безпідставним, тому що товар було придбано до введення в дію Податкового кодексу України, тобто у період дії Закону України від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість», (далі - Закон про ПДВ).

Так, згідно із нормами п.7.5 Закону про ПДВ «Датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається:

7.5.1. дата здійснення першої з подій:

або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), ата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів робіт, послуг);

7.5.2. для операцій із імпорту товарів (супутніх послуг) та по поставці послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати податку по податкових зобов'язаннях згідно з підпунктом 7.3.6 цієї статті;

7.5.3. датою виникнення права орендаря (лізингоотримувача) на збільшення податкового кредиту для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об'єкта фінансового лізингу таким орендарем.

7.5.4. датою виникнення права замовника на податковий кредит з контрактів, визначених довгостроковими відповідно до Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", є дата збільшення валових витрат замовника довгострокового контракту».

Тобто, норми Закону про ПДВ аналогічно нормам ПКУ визначають дату виникнення права на податковий кредит з ПДВ у випадках придбання товарів (робіт, послуг) на території України незалежно від того, чи були сплачені такі товари (послуги) постачальникам, чи ні (у відмінність від права на податковий кредит з ПДВ при імпорті товару, коли сплата ПДВ на митниці є передумовою для податкового кредиту).

Виходячи із аналізу норм ПК України, по закінченню строку позовної давності або за іншими причинами, при списанні кредиторської заборгованості за товари отримані, але не сплачені, платник податку не має законодавчого обов'язку для коригування податкового кредиту з ПДВ отриманого під час придбання такого товару (послуг).

Таке твердження базується на нормах ст.192 ПКУ, в яких міститься вичерпний перелік підстав для коригування ПДВ при придбанні товарів (робіт, послуг).

А саме, стаття 192 Податкового кодексу України стосується випадків, коли сторони здійснюють будь-яку зміну суми компенсації вартості товарів/послуг, включаючи наступний за постачанням перегляд пін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг.

Дана норма не регулює порядок коригування податкового кредиту або податкових зобов'язань з ПДВ за операціями з визнання заборгованості безнадійною.

Так, при визнанні заборгованості безнадійною не відбувається зміна компенсації за товари/послуги та у продавця не виникає обов'язку виписати покупцю розрахунок коригування з наступним зменшенням у продавця податкових зобов'язань та зменшенням у покупця податкового кредиту.

Тому застосування норм п.192 ПКУ з метою коригування податкового кредиту з ПДВ у випадку списання кредиторської заборгованості за отримані товари є протиправним.

Крім того, посилання ГУ ДФС у Харківській області на те, що товари (роботи, послуги) після списання кредиторської заборгованості здобувають статус безоплатно отриманих, є також безпідставними з огляду на наступні норми ПК України.

Так, згідно п. 198.3 ПКУ податковий кредит з ПДВ звітного періоду позивач визначив виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг у зв'язку із придбанням/виготовленням товарів і послуг.

В свою чергу, згідно п.п.14.1.13 ПКУ до безоплатно наданих товарів (робіт, послуг) відносяться:

а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких юговорів;

б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості;

в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею;

Наслідком того, що товари були придбані на оплатних умовах договорів, є видача векселів, як боргового документу, який підтверджує обов'язок ВКП "Бетонікс" ТОВ сплатити вартість поставленого товару.

Видача векселів для оформлення грошового боргу цілком відповідає нормам ст.4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» від 05.04.2001 р. № 2374-Ш, де зазначено, що видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги.

При цьому, на момент видачі векселя векселедавець повинен мати перед особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов'язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем.

У разі видачі векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Виходячи з того, що відповідач не навів документальних доказів, що поставка товару була безоплатною, тому що оформлення грошового боргу за поставку відбулося видачою векселя, суд вважає, що фактом списання заборгованості договір купівлі-продажу, не міняє свого правового статусу, отже, товари, отримані за ним, не можуть відповідати визначенню «безоплатно наданих (отриманих)» за ознаками, наведеними у п.п. 14.1.13 ПКУ.

Крім того, за нормами ПКУ операція поставки товарів та операція списання заборгованості кваліфікуються як різні господарські операції. При цьому ні норми ПК України, ні ЦК України або ГК України не передбачають можливість перекваліфікувати операцію придбання в операцію безоплатного одержання товарів, внаслідок списання заборгованості за таким придбанням.

Факт списання заборгованості (тобто зобов'язань за договором) і є визнанням грошового боргу покупця перед постачальником за придбання товарів (послуг).

Тобто, висновок Відповідача відносно того, що товари (роботи, послуги) після списання кредиторської (вексельної) заборгованості слід вважати безкоштовно отриманими, не відповідає нормам ПК України.

Крім того, суд зазначає, що товари (сировина) були використані в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності, відносно чого надано підтверджуючі облікові документи, а суми списаної кредиторської (вексельної) заборгованості у загальному розмірі 1822056 грн. ВКП "Бетонікс" ТОВ включило до оподатковуваного доходу в декларацію про прибуток у відповідних звітних періодах, що підтверджується податковим органом на стор.31-32 Акту.

Виходячи з вище наведених доказів та норм чинного законодавства суд вважає що, висновок посадових осіб ГУ ДФС у Харківській області про завищення податкового кредиту (не проведення коригування) від списання кредиторської заборгованості за векселями необґрунтованим.

Таким чином суд вважає безпідставним висновок ГУ ДФС у Харківській області про порушення п. 192, 198.3 ПКУ та незаконним нарахування податкових зобов'язань з ПДВ у 2015 та 2016 роках на загальну суму 303676 грн.

Щодо порушення п.120.1 Податкового кодексу України внаслідок несвоєчасної подачі декларації з податку на прибуток за 2016 рік, суд зазначає наступне.

Уповноваженими особами контролюючого органу під час проведення планової виїзної перевірки встановлена несвоєчасна подача декларації з податку на прибуток за 2016 рік, чим порушено норми п.120.1 Податкового кодексу України.

Несвоєчасна подача, на думку податкового органу, відбулася внаслідок подачі позивачем декларації за формою J0108103 (рег. № від 01.02.2017 р.) у межах граничного терміну подача до 09.02.2017 р., замість декларації за формою J0100115.

Суд вважає дії відповідача про застосування до ВКП "Бетонікс" ТОВ штрафних санкцій за п.120.1 Податкового кодексу України неправомірними з огляду на наступне.

Так, після подачі декларації за формою J0108103 (рег.№ від 01.02.2017 р.) на прохання податкового органу ВКП "Бетонікс" ТОВ подала повторну декларацію 02.03.2017 р. (рег. № ) з ідентичними показниками, що не заперечується податковим органом.

Проте така повторна подача, на думку податкового органу, спричинила факт несвоєчасної подачі декларації.

Суд вважає такий висновок відповідача неправомірним за наступних обставин.

Так, згідно із п.7.5 розд. ІІІ Наказу ДПА від 10.04.2008 р. № 233 «Про надання електронної податкової звітності» підтвердженням платнику податків прийняття його податкових документів до бази даних ДПС є друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, в якій визначаються реквізити прийнятого податкового документа в електронній формі, відповідність податкового документа в електронній формі затвердженому формату (стандарту) електронного документа, результати перевірки ЕЦП, інформація про платника податків, дата та час приймання, реєстраційний номер, податковий період, за який подаються податкова звітність, та дані про відправника квитанції.

На цю квитанцію накладається ЕЦП органу ДПС, здійснюється її шифрування та надсилання платнику податків засобами телекомунікаційного зв'язку. Другий примірник другої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС.

Згідно із п.7.6 даного Наказу, якщо надіслані податкові документи сформовано з помилкою, то платнику податків надсилається друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття податкових документів в електронному вигляді із зазначенням причин. На цю квитанцію надсилається ЕЦП органу ДПС, здійснюється її шифрування та надсилання платнику податків засобами телекомунікаційного зв'язку. Другий примірник другої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС.

Декларація за формою J0108103 (рег.№ ) була подана електронними засобами 01.02.2017 , тобто у межах граничного терміну подачі до 09.02.2017 р. Підтвердженням такої подачі є друга квитанція, якою підтверджено прийняття податкової звітності без помилок.

Тобто, якщо б форма декларації не відповідала діючій формі на момент подачі, то ВКП "Бетонікс" ТОВ отримало б другу квитанцію в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття додаткових документів в електронному вигляді із зазначенням причин, чого не відбулося.

Виходячи з вище наведених доказів та норм чинного законодавства суд вважає, що висновки посадових осіб ГУ ДФС у Харківській області про несвоєчасну подачу декларації з податку на прибуток та про накладення штрафних санкцій за порушення п. 120.1 ПКУ, безпідставними.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління."

В той же час, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, прийнятих контролюючим органом, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на суму 315000 грн., (у тому числі за основним платежем - 315000 грн., без штрафних санкцій) та податкових повідомлень-рішень від 16.05.2017 року № та від 16.05.2017 року № .

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов Виробничо-Комерціного підприємства "Бетонікс" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Головного Управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на суму 315000 грн., (у тому числі за основним платежем - 315000 грн., без штрафних санкцій).

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № .

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року № .

Стягнути на користь Виробничо - Комерційного підприємства "Бетонікс" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (61017, м. Харків, вул. Пащенківська,17, ) судові витрати в загальному розмірі 20327,55 (двадцять тисяч триста двадцять сім ) грн. 55 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська,46 ).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 18.09.2017 року.

Суддя О.М.Тітов