Справа № 813/2565/17
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2017-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2017 року справа № 813/2565/17

Львівський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Кухар Н.А. за участю секретаря судового засідання Телиці О.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові адміністративну справу за позовомОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Львівській області про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якому, із урахуванням додаткових пояснень,просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 29.06.2017 року № 2197 «Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» в частині накладення на поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 30.06.2017 року № 527 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції з 30 червня 2017 року поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області з 01 липня 2017 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що накази начальника Головного управління Національної поліції у Львівській області № 2197 від 29.06.2017 року та № 727 о/с від 30.06.2017 року суперечать вимогам та істотно порушують його права, передбачені Конституцією та Законами України, а тому є протиправними і підлягають скасуванню.

Позивач своє звільнення з посади вважає незаконним, оскільки були відсутні правові підстави для винесення спірних наказів. Зокрема, в основу спірних наказів покладено висновки про порушення позивачем службової дисципліни, яке виразилось у порушенні поліцейським процедури зупинки транспортного засобу і спілкуванні з водієм (працівник поліції, який проводив зупинку не представився водію та на його вимогу не представив службове посвідчення, у подальшому поліцейський спілкувався із водієм, сидячи у службовому автомобілі); не вжитті заходів до фіксації та документування правопорушення, а також притягнення водія до адміністративної відповідальності; наданні неправдивих пояснень щодо суті вчиненого правопорушення (у своїх поясненнях поліцейські зазначили про порушення водієм правил обгону, а насправді вони неодноразово повідомляли про перетин суцільної лінії дорожньої розмітки).

Позивач зазначає, що ним було дотримано усіх вимог Закону України «Про національну поліцію», Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року№1179, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом МВС України від 02.07.2015 року №769. Так, 18.06.2017 року позивачем разом із поліцейським сектору реагування патрульної поліції №2 старшим сержантом ОСОБА_4 під час патрулювання на автодорозі «Львів-Рогатин-Івано-Франківськ» було виявлено порушення правил дорожнього руху водієм автомобіля «Шевроле». При цьому, ОСОБА_1 знаходився за кермом службового автомобіля і особисто не проводив зупинки даного автомобіля, жодних дій щодо спілкування із порушником позивач не вчиняв.

Щодо фіксування та документування правопорушення та притягнення порушника до відповідальності, позивач наголосив на можливості оголошення порушникові усного зауваження, тим самим звільнивши його від адміністративної відповідальності за малозначністю, що і було зроблено старшим сержантом поліції ОСОБА_4

Стосовно надання пояснень під час службового розслідування, позивач ствердив, що водій автомобіля «Шевроле» допустив порушення правил дорожнього руху, що проявилося в перетині суцільної лінії 1.1, а також і в здійсненні обгону на ділянці дороги з обмеженою оглядовістю.

Тому відповідачем безпідставно застосовано до позивача найсуворіший вид дисциплінарної відповідальності - звільнення зі служби в поліції. Крім того, звертає увагу на неповне та необ'єктивне дослідження обставин під час проведення службового розслідування, оскільки позивач не допускав тих порушень, які зазначені у висновку службового розслідування.

Позовні вимоги позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові та письмових поясненнях, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач подав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що накладенню на позивача дисциплінарного стягнення та звільнення з поліції передував висновок службового розслідування.

При службовому розслідуванні досліджувались усі факти та обставини вчинення позивачем дисциплінарного проступку, наявність чи відсутність дисциплінарного проступку. У процесі службового розслідування вина позивача у вчиненні дисциплінарного проступку доведена повністю. Зокрема, встановлено грубе порушення службової дисципліни, вимог п.3 ст.18 Закону України «Про національну поліцію», п.п. 1,2 розділу ІІ , п.п. 2,3 розділу ІV Правил етичної поведінки поліцейського, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року №1179, а також вимог ч. 1 ст.122 КУпАП та п.2 розділу VІІ «Положення про патрульну службу МВС», затвердженого наказом МВС України від 02.07.2015 року №796.

В ході проведення службового розслідування також встановлено, що поліцейські ОСОБА_4 та ОСОБА_1 під час несення служби проявили свою непрофесійність, неграмотність, адже не змогли належним чином висловити свої законні вимоги до порушника згідно встановленої процедури, належним чином оформити виявлене порушення та припинити незаконні дії особи, яка перешкоджала виконанню ними відповідних повноважень, в тому числі не змогли захистити свої права, свободи та інтереси всіма способами та методами, що передбачені законом, лише по причині незнання нормативно-правових актів, відповідно до яких здійснюють службові обов'язки. При визначенні виду дисциплінарного стягнення враховувалась тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації, тощо. Вказує, що дії з боку позивача, який є працівником правоохоронних органів, є неприпустимими. Обставини, за яких вчинено дисциплінарний проступок позивачем, набули значного суспільного резонансу, підірвали авторитет правоохоронних органів. Вважає, що при звільненні позивача дотримано вимог Закону України «Про Національну поліцію» та Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений. За таких обставин, суд на підставі ч. 4 ст. 128 КАС України, ухвалив розглянути справу на підставі наявних у ній доказів.

Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на службу в органи внутрішніх справ прийнятий 26.10.2009 року. З 01.12.2016 року перебував на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області.

Наказом №2197 від 29.06.2017 року «Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» за грубе порушення службової дисципліни, вимогп.3 ст.18 Закону України «Про національну поліцію», п.п. 1,2 розділу ІІ , п.п. 2,3 розділу ІV Правил етичної поведінки поліцейського, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року №1179, а також вимог ч. 1 ст.122 КУпАП та п.2 розділу VІІ «Положення про патрульну службу МВС», затвердженого наказом МВС України від 02.07.2015 року №796, що призвело до значного суспільного резонансу, на поліцейського СРПП №2 ПП ПустомитівськогоВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення - звільнення зі служби в поліції.

Наказом №527 о/с від 30.06.2017 року «По особовому складу»старшого сержанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, з 30 червня 2017 року.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Правовідносини сторін регулюються Законом України «Про Національну поліцію», Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, крім іншого, зобов'язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов'язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов'язків, наказів керівництва.

Відповідно до ст. 19 цього ж Закону у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Пунктом 6 частини першої статті 77 Закону визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Водночас, до набрання чинності Законом України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції» поширено на поліцейських дію Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» (пункт 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію»).

Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна - це дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Статтею 2 Дисциплінарного статуту визначено поняття дисциплінарного проступку - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Статтею 5 Дисциплінарного статуту передбачено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового i начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність.

Статтею 7 Дисциплінарного статуту передбачено, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового i начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів i наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту, на ocіб рядового i начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: усне зауваження; зауваження; догана; сувора догана; попередження про неповну посадову відповідність; звільнення з посади; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ, згідно з цим Статутом.

Звільнення зi служби осіб рядового i начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни, як вид дисциплінарного стягнення передбачено пунктом 6 частини першої статті 12 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» та відповідно до статті 14 цього Закону є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу (ст. 14 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до ст.14 Дисциплінарного статуту з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Тобто, один із елементів, що передує накладенню дисциплінарного стягнення є доведена вина працівника по невиконанню чи неналежному виконанню покладених на нього трудових обов'язків. Провина працівника у вчиненні дисциплінарного проступку має у вигляді прямого чи опосередкованого наміру. Отже, має бути доведено, що працівник хотів чи свідомо допускав настання несприятливих роботодавцеві наслідків.

Матеріалами справи підтверджено, що підставою для проведення службового розслідування стало те,що 19 червня 2017 року на веб-сайті «YouTube» біло розміщено відеоролик «Львовскиедорожныешакалы», в ході перегляду якого відповідачем виявлено порушення службової дисципліни працівниками СРПП №2 ПП Пустомитівського ВПФранківського ВП ГУНП у Львівській області старшими сержантами поліції ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Судом встановлено, що підставою для накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з поліції стало подія, яка мала місце 18.06.2017 року при чергуванні ОСОБА_1 на автодорозі Львів-Рогатин-Івано-Франківськ.

На вказане чергування позивач заступив 18.06.2017 року у складі екіпажу службового автомобіля поліції разом зі старшим сержантом поліції ОСОБА_4 для несення служби на адміністративних дільницях №№ 1, 2.

Проведеним службовим розслідуванням було встановлено, що старший сержант ОСОБА_1 грубо порушив службову дисципліну, зокрема, вимоги п. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», п.п. 1, 2 розділу ІІ, пп. 2, 3 розділу IV Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України від 09.11.2016 року №1179, а також вимоги ч. 1 ст. 122 КУпАП та п. 2 розділу VII Положення про патрульну службу МВС, затвердженого наказом МВС України від 02.07.2015 року №796, що виразилося у: порушенні поліцейським процедури зупинки транспортного засобу і спілкування з водієм (працівник поліції, який проводив зупинку, не представився водієві та на його вимогу не представив службове посвідчення, у подальшому поліцейський спілкувався з водієм сидячи у службовому автомобілі); не вжитті заходів до фіксації та документування правопорушення, а також притягнення водія до адміністративної відповідальності; наданні неправдивих пояснень щодо суті вчиненого правопорушення (у своїх поясненнях поліцейські зазначили про порушення водієм правил обгону, а насправді вони неодноразово повідомляли про перетин суцільної лінії дорожньої розмітки).

Із матеріалів службового розслідування, показів свідка ОСОБА_4, пояснень позивача та відповідача, судом встановлено, що здійснюючи таке патрулювання на автодорозі Львів-Рогатин-Івано-Франківськ, екіпаж здійснив зупинку на обочині дороги для здійснення приватної телефонної та очної розмови старшим сержантом поліції ОСОБА_1, який керував транспортним засобом.

У той же час, старший сержант поліції ОСОБА_4, перебуваючи назовні службового автомобіля на узбіччі автодороги, виявив ознаки порушення правил дорожнього руху, а саме, він зауважив, що при русі в напрямку до м. Івано-Франківська (протилежному до руху службового автомобіля поліції) водій легкового автомобіля на іноземній реєстрації здійснив обгін іншого автомобіля, перетнувши при цьому розмітку 1.1 (тонка суцільна лінія) та виконавши такий маневр на ділянці дороги з ускладненим оглядом. У зв'язку з чим ОСОБА_4 подав водієві автомобіля, що допустив порушення, сигнал про зупинку й останній зупинився на протилежному від поліцейського автомобіля узбіччі дороги, відтак, позивач перетнув дорогу та підійшов до такого автомобіля.

При цьому, водій автомобіля, що був зупинений поліцейським, із моменту свого зупинення та до часу відбуття працівників поліції з місця події, провадив відеозйомку події засобами технічної фіксації й у подальшому оприлюднив відповідний відеозапис у мережі Інтернет на сервісі youtube під назвою «Львовскиедорожныешакалы!».

У зв'язку з чим, суд, беручи до уваги позицію відповідача щодо порушень зі сторони позивача, ознаки чого повинні міститися на відеоролику, відзначає, що позивачем не здійснювалася процедура зупинки транспортного засобу, в тому числі в частині представлення водієві, що, зокрема, стало причиною накладення, на позивача дисциплінарного стягнення.

Так, згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», звертаючись до особи, або у разі звернення особи до поліцейського, поліцейський зобов'язаний назвати своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред'явити на її вимогу службове посвідчення, надавши можливість ознайомитися з викладеною в ньому інформацією, не випускаючи його з рук.

На відеоролику видно, що ОСОБА_4, підходячи до зупиненого автомобіля прикладає праву руку до головного убору та промовляє якісь фрази. У той же час, розібрати зміст таких фраз не є можливим у зв'язку з низькою якістю запису звуку на технічний пристрій, який знаходився на панелі приборів автомобіля зупиненого водія, в той час як ОСОБА_4 перебував назовні на автодорозі. При цьому, суд враховує, що відповідач навіть не зміг повідомити суду, які ж саме відомості не назвав позивач зупиненому водієві, оскільки позивач в цей час перебував за кермом службового автомобіля.

Так, наведена вище ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» передбачає обов'язок поліцейського лише пред'явити на вимогу особи службове посвідчення, однак, не регламентує це питання більш детально (зокрема, таким чином, яким його трактує відповідач). Більш того, у цьому контексті доцільно узяти до уваги приписи ч. 4 ст. 30 Закону України «Про Національну поліцію», яка передбачає, що якщо поліцейського неможливо ідентифікувати за зовнішніми ознаками, він зобов'язаний пред'явити особі документ, що посвідчує його повноваження. Із чого випливає, що безумовний обов'язок щодо негайного пред'явлення службового посвідчення існує у випадку, коли поліцейського неможливо ідентифікувати за зовнішніми ознаками, а тому в цьому разі поліцейський і повинен мати посвідчення при собі. У даному ж випадку, як вбачається із відеоролика, позивач був одягнутий у формений одяг працівника поліції, на якому закріплено спеціальний жетон поліцейського і перебував за кермом службового автомобіля, тобто за зовнішніми ознаками його можливо ідентифікувати як поліцейського.

У цьому контексті суд вважає необґрунтованими та безпідставними твердження відповідача про те, що позивачем порушено процедуру зупинки транспортного засобу і спілкування з водієм.

Крім того, свідок ОСОБА_4 пояснив, що перебував у салоні службового автомобіля маючи намір відбути на подальше патрулювання, вже після закінчення розгляду справи про адміністративне правопорушення, завершення розмови з водієм зупиненого транспортного засобу та надання йому дозволу продовжити рух.

Щодо не вжиття заходів до фіксації та документування правопорушення, про що також зазначено у висновку службового розслідування та в спірних наказах як підставу для притягнення позивача до відповідальності, суд зауважує, що при цьому відповідач не зазначив, які конкретно вимоги чинного законодавства України були порушені ОСОБА_1 і яким чином працівник поліції повинен був здійснити фіксування порушення правил дорожнього руху при спірній події 18.06.2017 року.

У цьому контексті суд зазначає, що відповідно до норм ч. 3 ст. 254, ч. 2 ст. 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, при адміністративному проступку, який був причиною спірної події, не передбачено складання працівниками поліції протоколу як форми фіксування й документування факту адміністративного проступку.

Окрім того, відповідачем належними й допустимими доказами не було доведено можливість і обов'язок позивача здійснювати фіксацію порушення в іншій формі, зокрема, не доведено комплектування службового автомобіля поліції засобами технічної фіксації, які би дозволяли проводити постійне фіксування обстановки (у т.ч. порушень правил дорожнього руху).

Надані ж відповідачем докази суд вважає неналежними, оскільки, представлені накладні (вимоги) не свідчать ані про отримання технічних засобів саме позивачем, ані про комплектування ними саме службового автомобіля, на якому позивач здійснював патрулювання18.06.2017 року.

Також необґрунтованим є твердження відповідача про можливість і обов'язок здійснювати фіксацію порушення на службовий планшет, позаяк, відповідачем не надано жодних підтверджень наявності функції відеозапису в такому технічному засобі, його сертифікації та повірки, а крім того, як засвідчується показами позивача й свідка та не заперечується відповідачем, планшет не використовувався для постійного фіксування обстановки, а використовувався для приймання викликів і повідомлень від чергового диспетчера.

Отже, суд критично оцінює доводи відповідача щодо неналежного розгляду позивачем справи про адміністративне правопорушення, а також висновок відповідача про невірно застосований позивачем захід реагування за його наслідком.

Допитаний судом свідок ОСОБА_4 також повідомив суду, що він разом із позивачем здійснював патрулювання 18.06.2017 року в складі екіпажу службового автомобіля. При цьому, коли позивачем було здійснено вимушену зупинку на узбіччі дороги (для здійснення телефонної та очної розмови), ОСОБА_4 виявив порушення правил дорожнього руху автомобілем, який здійснив обгін на ділянці з обмеженою оглядовістю та з перетином суцільної лінії, й у зв'язку з цим зупинив водія-порушника. При цьому, свідок вказав, що він та позивач на першу ж вимогу зупиненого водія пред'явили службові посвідчення, спілкувалися з ним максимально коректно, в той же час, зупинений водій поводився провокативно, намагався залишити в автомобілі поліції сторонні предмети, спрямовував у сторону поліцейських безпідставні звинувачення. Свідок зазначив, що зважаючи на поведінку зупиненого водія, відсутність у службовому автомобілі засобів фіксації порушень і об'єктивних доказів порушення правил дорожнього руху, не створення внаслідок порушення аварійної ситуації та перешкод і незручностей для інших учасників руху, він вчинив відповідно до ситуації, що склалася, а саме - прийняв рішення про звільнення водія-порушника від відповідальності з усним зауваженням, вказавши йому на необхідність дотримання правил дорожнього руху в майбутньому. Свідок також повідомив суду, що в ході даної події було отримано повідомлення-виклик чергового диспетчера на дорожньо-транспортну пригоду, в зв'язку з чим він повернувся до салону службового автомобіля та вони відбули для подальшого виконання службових обов'язків.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 213, ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення справи про адміністративні правопорушення в частині порушення правил дорожнього руху повноважні розглядати органи Національної поліції, від імені яких діють працівники органів і підрозділів Національної поліції, що мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Частиною 3 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що ніхто, крім безпосереднього і прямого керівника (за винятком випадків, прямо передбачених законом), не може надавати будь-які письмові чи усні вказівки, вимоги, доручення поліцейському або іншим способом втручатися в законну діяльність поліцейського, у тому числі діяльність, пов'язану з кримінальним провадженням або провадженням у справах про адміністративні правопорушення.

Таким чином, саме ОСОБА_4 як старший сержант поліції був компетентним і повноважним розглядати справу про адміністративне правопорушення, що пов'язане зі спірною подією, й приймати за наслідком такого розгляду відповідне рішення, а не ОСОБА_1, про що безпідставно стверджує відповідач.

При цьому, суд також наголошує на тому, що в цій справі не підлягають дослідженню та оцінці рішення, дії чи бездіяльність поліцейського, які були прийняті, вчинені чи мали місце в рамках провадження ним у справі про адміністративне правопорушення, оскільки предметом цього спору є коло питань, що стосуються проходження публічної служби, порядку, умов і підстав застосування дисциплінарного стягнення щодо позивача.

А тому, суд приходить до висновку про неможливість оцінки обставин, які виходять поза межі заявлених вимог, а також про передчасність і необґрунтованість висновку відповідача щодо неправомірності рішення поліцейського за наслідком розгляду ним справи про адміністративне правопорушення.

Щодо висновку відповідача про надання позивачем неправдивих пояснень щодо суті вчиненого зупиненим водієм правопорушення, суд не знаходить цьому належного підтвердження, позаяк, за свідченнями позивача та показами свідка, ОСОБА_1 надавав керівництву та особам, що проводили службове розслідування вичерпну та повну інформацію щодо події, яка мала місце 18.06.2017 року. Такі ж пояснення були надані ним під час розгляду справи.

При цьому, відповідачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що 18.06.2017 року відбувалися якісь інші події, аніж ті, які були повідомлені позивачем, що й могло би суперечити показам позивача, а відтак, підтверджувати надання ним неправдивих відомостей.

Із урахуванням наведеного, суд вважає, що обставини, які слугували підставою для накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення та його звільнення не знайшли свого обґрунтованого підтвердження та не вказують у достовірний спосіб на протиправну поведінку поліцейського, яка може мати своїм наслідком звільнення в порядку дисциплінарної відповідальності.

Окрім того, суд враховує, що відповідно до ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Зокрема, такі відомості повинні бути викладені у висновку службового розслідування.

Проте, ані у висновку службового розслідування, ані у спірних наказах не зазначено яка шкода була заподіяна позивачем внаслідок допущених ним порушень, чим це підтверджується, не вказано, що характеризує проступок позивача саме з найтяжчої сторони (ураховуючи те, що згідно зі ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу), чи є вина поліцейського у порушеннях, яка її форма, відсутні відомості щодо попередньої роботи позивача, не враховано наявності заохочень чи стягнень (згідно послужного списку у позивача були відсутні діючи стягнення) тощо.

Отже, дотримання вказаних вимог закону не було підтверджено відповідачем і в суді в ході розгляду цієї справи, хоча такі обставини є істотними при вирішенні питання про притягнення особи до дисциплінарної відповідальності й їх неврахування вказує на порушення встановленої процедури накладення стягнення.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів Головного управління Національної поліції у Львівській області від 29.06.2017 року №2197 та від 30.06.2017 року №527о/с у частині накладення та виконання щодо ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на те, що судом встановлено, що позивача було протиправно звільнено зі служби в поліції, суд дійшов висновку, що позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області з 01 липня 2017 року.

Стосовно вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує наступне.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Головного управління Національної поліції у Львівській області від 05.07.2017 року №107/75, у травні 2017 року позивачу було нараховано 6 700,71 грн. грошового забезпечення, у червні 2017 року - 6 700,71 грн.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становить 335,03 грн.

Із урахуванням відомостей листа Міністерства праці та соціальної політики України від 05.08.2016 року №1535/0/14-16/13, за період вимушеного прогулу із 01.07.2017 року до 15.09.2017 року позивачу підлягає до відшкодування грошове забезпечення в розмірі 17 757,12 грн.

Відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 6700,71 грн. підлягає негайному виконанню.

За правилами, встановленими ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю.

Відповідно до ст.94 КАС України судовий збір з сторін не належить стягувати.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 29.06.2017 року № 2197 «Про накладення дисциплінарних стягнень працівникам Пустомитівського ВП Франківського ВП ГУНП у Львівській області» в частині накладення на поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення - звільнення зі служби в поліції.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 30.06.2017 року № 527 о/с «По особовому складу» в частині звільнення зі служби в поліції з 30 червня 2017 року поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області старшого сержанта поліції ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області з 01 липня 2017 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2017 року по 15.09.2017 року в сумі 17 757,12 грн.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції №2 патрульної поліції Пустомитівського відділення поліції Франківського відділу поліції Головного управління поліції у Львівській області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 6700,71 (шість тисяч сімсот) грн. звернути до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 20.09.2017 року.

Суддя Кухар Н.А.