Справа № 804/1690/16
Суддя: Голобутовський Роман Зіновійович
Дата ухвалення: 2017-06-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
27 червня 2017 р. Справа №804/1690/16
окрема думка судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Голобутовського Р.З. у справі № 804/1690/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду про зобов'язання вчинити певні дії,, -
23 березня 2016 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду (далі відповідач-2) в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів та за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року, відповідно до статті 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів, з урахуванням надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливої роботи, щомісячної премії та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу;
- зобовязати Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів та за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року відповідно до статті 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів, з урахуванням надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливої роботи, щомісячної премії та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, та виплатити її у повному обсязі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами неправомірно не нараховано та не виплачено позивачу заробітну плату за період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року та за період з 29.03.2015 року до 08.09.2015 року, відповідно до ч. 1 ст. 144 та абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд". Вказує, що у зв'язку із внесеними до законодавства України змінами, відповідно до ч.2 ст.147 Закону України Про судоустрій і статус суддів позивач мала отримувати заробітну плату, виходячи із посадового окладу, який обчислювався як 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду із застосуванням коефіцієнту 1,3. Разом з тим, відповідачі нараховували позивачу та виплачували заробітну плату за період з 26.10.2014 року по 08.09.2015 р. в меншому розмірі, що не відповідає ч.2 ст.147 Закону України Про судоустрій і статус суддів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2017 р. поновлено провадження у справі, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (суддя Сліпець Н.Є.).
20 червня 2017 року на виконання розпорядження № 1966д щодо повторного автоматизованого розподілу, справу було передано судді Голобутовському Р.З. у зв'язку із перебуванням судді Сліпець Н.Є. у відпустці з вагітності та пологах.
Державна судова адміністрація України проти позову заперечувала, посилаючись на те, що у зазначений позивачем період, Кабінетом Міністрів України не були вчинені дії по приведенню постанови Кабінету Міністрів України Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, суддів та інших органів від 09.03.2006 року № 268 у відповідність до абзацу 2 частини 2 статті 144 Закону України Про судоустрій та статус суддів. ДСА України не наділено правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу.
Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом надано заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позову відмовити, в яких зазначено, що суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, передбачених Державним бюджетом на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України, тому суд може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці.
У судове засідання 27.06.2017 року позивач та представники відповідачів не прибули.
Позивачем у поданому позові вказано клопотання про здійснення розгляду справи без її участі.
Відповідачі, повідомлені належним чином про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання своїх представників не направили, просили здійснювати розгляд справи без участі їх представників.
Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
За таких обставин, суд вирішив розглянути справу у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.12.2010 року займає посаду начальника відділу судової статистики та узагальнення судової практики Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду. Вказана посада віднесена до четвертої категорії посад державних службовців (відповідно до редакції Закону України Про державну службу № 3723-XII).
Вирішуючи спір суд виходить з наступного.
14.10.2014 року був прийнятий Закон України Про прокуратуру, пунктом 5 Прикінцевих положень якого внесено зміни до ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів та доповнено її новим абзацом другим, відповідно до якого розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду; посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Зазначені зміни набрали чинності 26.10.2014 року.
Тобто, з 26.10.2014 року посадовий оклад позивача мав бути перерахований відповідно до вказаного вище розрахунку, виходячи з посадового окладу судді, з урахуванням застосування коефіцієнту 1,3 пропорційно посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до пятої категорії посад державних службовців.
У період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року (період, в який була чинна редакція ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів) позивачу виплачено заробітну плату у попередньому розмірі, без урахування наведених вище змін.
28.03.2015 року набрав чинності Закон України Про забезпечення права на справедливий суд, яким було внесено зміни до Закону України Про судоустрій і статус суддів.
Так, згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів в редакції закону Про забезпечення права на справедливий суд - розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду. Посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 88-р від 24.02.2003 Про віднесення посад працівників апарату судів загальної юрисдикції до відповідних категорій посад державних службовців а саме п.п. г п.п.4 п.1 посади помічника голови, помічника заступника голови, заступника керівника апарату, начальників відділів апеляційних судів віднесені до четвертої категорії посад державних службовців.
Відповідно до ч. з ст. 133 Закону України Про судоустрій і статус суддів, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Згідно ч. 3 ст. 8 Закону України :Про Державний бюджет України на 2015 рік у 2015 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становила - 1 218 гривень, з 1 вересня -1378 гривень.
Сторони у справі не заперечували проти того, що заробітна плата позивачу нараховувалась і виплачувалась без урахування наведених вище змін чинного законодавства.
Спір між сторонами стосується саме правомірності нарахування позивачу посадового окладу та інших складових заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного штатним розписом суду, без врахування положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" із змінами, внесеними Законом України Про прокуратуру, та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд.
Аналізуючи доводи наведені сторонами у справі, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч.1 та 4 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Обрана позивачем вільно праця пов'язана із проходженням ним державної служби в апараті суду.
Згідно зі ст. 33 Закону України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-ХІІ (чинного на момент виникнення та реалізації спірних відносин), оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.
Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.
Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.
Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю.
Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.
Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Тобто, держава виступивши замовником на проходження державної служби, запропонувала певні умови з оплати праці під час перебування на такій службі.
Намір держави покращити умови оплати праці державних службовців, зокрема працівників апарату суду, втілився у внесенні змін до законодавчих актів та встановленні більшого розміру посадового окладу, який має застосуватися при обчисленні таким особам заробітної плати.
При цьому, держава, прийнявши наведені вище законодавчі акти - Закон України Про прокуратуру та Закон України Про забезпечення права на справедливий суд, передбачаючи, що такі покращення умов оплати раці працівникам апарату суду потребуватимуть додаткових видатків із Державного бюджету України, зобов'язала відповідні органи державної влади у визначені строки вжити необхідних заходів для забезпечення реалізації внесених змін. Зокрема, відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ Закону України Про прокуратуру в редакції від 14.10.2014 Кабінету Міністрів України:
1) у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону:
привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;
забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом;
2) у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою:
забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на діяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у розмірі, необхідному для забезпечення здійснення ним своїх повноважень;
забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України "Про судоустрій і статус суддів".
Отже, держава передбачила чіткі механізми можливості реалізації оплати праці працівникам апарату суду в більшому розмірі. Водночас, право позивачів на отримання заробітної плати у більшому розмірі, виходячи з нових посадових окладів, не було реалізовано через бездіяльність відповідальних за це органів державної влади з посиланням на відсутність відповідного фінансування та можливість зменшувати соціальні виплати у зв'язку із скрутним матеріальним становищем держави.
Надаючи правову оцінку вказаним вище обставинам та доводам відповідачів стосовно права держави зменшувати соціальні виплати у зв'язку із фінансовими труднощами держави, аргументованим наведеними раніше рішеннями Європейського суду з прав людини і Конституційного Суду України, суд звертає увагу, що в даному випадку має місце інша ситуація.
Зокрема, відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
У зв'язку з цим некоректним є наведення відповідачем рішення Конституційного Суду України, яке згадувалося у доводах відповідача як аргументу для відмови у задоволенні позову.
Тому, оскільки органи державної влади, які уособлюють в собі державу, належним чином не виконали покладених на них завдань, то це не може бути приводом для поширення на вказану обставину висловленого Європейським судом з прав людини міркування про фінансові труднощі держави, з якими вона зіткнулася, як на привід для невжиття заходів з реалізації вимог в даному випадку Закону України Про судоустрій і статус суддів в частині оплати праці працівників апарату суду. Крім того, наявність фінансових труднощів у державі має бути належним чином у офіційний спосіб встановлена. В даному випадку відповідачами не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування у держави Україна фінансових труднощів, що унеможливили реалізацію вимог закону в частині оплати праці працівникам апарату суду відповідними органами держави. При цьому, суд враховує положення постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року N 462-VIII "Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод", яким схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Однак, як видно з наведеного, держава Україна не відступала від взятих на себе зобов'язань за Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, передбачені статтями 4,7,6. Тому, звуження прав позивача, зважаючи на вказану вище постанову Верховної Ради України, є також необґрунтованим.
Одночасно, суд звертає увагу, що постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 31.07.2015 року у справі № 826/4982/15, залишеною без змін Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2015 року, було визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невнесення змін до постанови від 09.03.2006 року № 268.
Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України у аналогічних за змістом спірних відносин у постановах від 12.07.2016 р. у справі № 820/4648/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986558) та від 13.07.2016 р. у справах № 820/4653/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986554), № 818/3372/15 (номер судового рішення в ЄДРСР 58986562) зроблено правовий висновок про те, що оскільки з 26.10.2014 р. по 09.09.2015 р. Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16.01.2014 №719-VІІ "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та №80-VІІІ видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону № 2453-VІ, частини першої статті 147 Закону №2453-VІ (у редакції з 28.03.2015 р.) не передбачено, відповідач-1 як головний розпорядник бюджетних коштів не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Водночас, абзац другий частини першої наведеної статті встановлює, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Суд відступає від правової позиції, викладеної у наведених вище постановах Верховного Суду України, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Частиною другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Крім того, згідно з частиною шостою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.
Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 № 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише на умовах, передбачених законом, а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію законів (рішення у справах Амюр проти Франції, ОСОБА_3 король Греції та інші проти Греції та Малама проти Греції). Майном може бути як існуюче майно, так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні легітимні сподівання на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). Легітимні сподівання за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі Копецький проти Словаччини).
У даному випадку легітимні сподівання позивачів на отримання заробітної плати у більшому розмірі передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином на них поширюється режим існуючого майна.
У даному випадку мова йде не про додаткові доплати, а про оплату праці певної категорії державних службовців у встановленому Законом розмірі.
У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі Кечко проти України зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, застосовуючи практику Європейського Суду з прав людини колегія суддів приходить до висновку про бездіяльність державних органів, що виявилася у невжитті заходів для виконання вимог Закону, яким було передбачено право позивача на отримання заробітної плати у розмірі, встановленому Законом України Про забезпечення права на справедливий суд. При цьому, органи Держави не вчинили жодних дій, направлених на зупинення дій вказаних норм Закону через неможливість Держави реалізувати норми Закону по підвищенню заробітної плати державним службовцям, не ініціювали питання про внесення відповідних змін до законодавства.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007).
Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, доплат, надбавок до них (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 р. у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 р. у справі № 21-977во10, від 03.12.2010 р. у справі № 21-44а10).
Підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України Про прокуратуру, так само, як і підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", Кабінету Міністрів України не надано права на визначення чи корегування розміру посадового окладу працівників апаратів судів, а лише вказано на необхідність приведення своїх нормативно-правових актів у відповідність із зазначеними законами. У зв'язку з цим, зміна порядку застосування посадового окладу при обчисленні заробітної плати, в даному випадку помічникам суддів, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" свідчить про вихід Кабінетом Міністрів України за межі своїх повноважень, адже розмір посадового окладу працівника апарату суду визначено безпосередньо у Законі.
Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08.11.2005 року у справі Кечко проти України, право позивачів на визначену Законом заробітну плату підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що законами про Державний бюджет України видатків на ці потреби не було передбачено.
Положення Бюджетного кодексу України та законів України Про державну службу і Закону України Про оплату праці не мають вищої юридичної сили при визначенні розміру оплати праці працівників апарату місцевих судів, оскільки означене питання урегульовано Законом України Про судоустрій і статус суддів, що містить спеціальні норми з питань оплати праці працівників апарату місцевих судів.
Конституційний Суд України, ухвалюючи Рішення від 09.07.2007 № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), звернув увагу Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України на необхідність додержання положень статей 1, 3, 6, 8, 19, 22, 95, 96 Конституції України, статей 4, 27, частини другої статті 38 Бюджетного кодексу України при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет. Зокрема, Конституційний Суд України зазначив, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини).
У Рішенні від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони.
Статтею 75 Конституції України визначено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
За приписами статті 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України, окрім іншого, належить прийняття законів.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що у разі відсутності у держави в особі її уповноважених органів механізму реалізації певного положення закону таке положення може бути скасоване, змінене або відтерміноване щодо часу набрання ним чинності, однак, лише шляхом прийняття відповідного закону Верховною Радою України.
Так, у спірних відносинах положення Закону України Про судоустрій і статус суддів залишались чинними з моменту введення їх в дію, жодні підстави для відтермінування їх реалізації не можуть бути визнані судом прийнятними. Таким чином, невиплата позивачу заробітної плати у розмірі, гарантованому Законом, у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та за практикою Європейського Суду з прав людини становить втручання у право позивача на мирне володіння майном.
Враховуючи викладене у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що заробітна плата позивача у період з період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року включно та за період з 29.03.2015 року до 08.09.2015 року мала розраховуватись виходячи з посадового окладу, визначеного частиною 1 статті 144 та абзацом другим частини першої статті 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд.
Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи наведені норми законодавства, якими врегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Керуючись статтями 11, 14, 69-71, 86, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1 - Державної судової адміністрації України, відповідача-2 - Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду про визнання бездіяльності протиправною, та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів та за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року, відповідно до статті 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів, з урахуванням надбавки за вислугу років, надбавки за виконання особливо важливої роботи, щомісячної премії та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.
Зобовязати Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_1 за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до статті 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів та за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року відповідно до статті 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів, з урахуванням надбавки за вислугу років. надбавки за виконання особливо важливої роботи, щомісячної премії та інших виплат, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу, та виплатити її у повному обсязі.
Суддя Р.З. Голобутовський