Справа № 711/7145/17
Суддя: Шипович В. В.
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 711/7145/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.09.2017 року Суддя Придніпровського районного суду міста Черкаси Шипович В.В. розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної грошової допомоги на оздоровлення у 2017 році, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31.08.2017 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради (далі Департамент) про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної грошової допомоги на оздоровлення у 2017 році в сумі 15880 гривень.

Позивач посилався на те, що має статус постраждалого від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, є інвалідом 2 групи. Перебуває на обліку в Департаменті та має право згідно ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №796-ХІІ)на отримання щорічної допомоги на оздоровлення. 23.03.17 відповідач виплатив йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2017 рік у сумі 120 гривень. З такою виплатою ОСОБА_1 не погодився з наступних причин.

Так, відповідно до ст. 48 Закону №796-ХІІ:«Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України».

Закон № 76-VIII від 28.12.2014 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» у редакції: щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України" на думку позивача не може бути застосований, оскільки суперечить статті 71 Закону № 796-ХІІ: «Особливості внесення змін до цього Закону»: Дія положень нього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону.

Крім того п. 16 прикінцевих положень Закону №76-VIII від 28.12.2014 зобов'язано: «Кабінету Міністрів України у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону».

З часу прийняття цього Закону Кабінет Міністрів України (далі КМУ) не скористався вказаним правом та не забезпечив прийняття нормативно-правових актів і фактично не існує норм затвердженим КМУ по застосуванню ст. 48 після прийняття Закону №76-VIII від 28.12.2014.

Законом №1339-VIII від 21.04.2016 року «Про внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачено, що компенсація та допомога, передбачені статтею 48 Закону № 796-ХІІ виплачуються у порядку та розмірах встановлених КМУ. При цьому КМУ необхідно було у тримісячний строк з дня набрання чинності цим законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим законом.

Однак КМУ не скористався своїм вказаним правом та не забезпечив прийняття нормативно-правових актів передбачених ст. 48 Закону № 796-ХІІ.

Фактично норма КМУ не існує для застосування ст. 48 в даній редакції після прийняття Закону № 1339-VIII від 21.04.2016.

З часу прийняття змін до ст. 48 Законами № 76-VIII від 28.12.2014. № 1339-VIII від 21.04.2016 року не встановлювалися нові розміри виплати допомоги на оздоровлення. КМУ не скористався правом та не забезпечив прийняття нормативно-правових актів.

Законом № 107-VI від 28.12.2007 було внесено зміни в редакцію ст. 48 «...щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України». Однак Рішенням Конституційного Суду N 10-рп/2008 від 22.05.2008 вказані положення визнані неконституційними.

Щорічна допомога на оздоровлення є компенсацією за шкоду заподіяну здоров'ю.

Вихідним критерієм нарахування цих компенсацій є мінімальна заробітна плата, розмір якої визначається на момент виплати.

Постановою КМУ від 12 липня 2005 року N 562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" встановлено розміри компенсацій за шкоду, заподіяну здоров'ю, в абсолютних сумах. Разом з тим вказана Постанова № 562 діяла у 2005 бюджетному році.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру виплат застосуванню підлягають положення ст. 48 Закону №796-ХІІ з урахуванням їх дії у часі, а саме: з 20 червня 1996 року до 31 грудня 2005 року, з 9 липня до 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року.

Також позивач просив звернути увагу на те, що при прийнятті Закону України "Про Державний бюджет України та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» надавалось право КМУ встановлювати розміри соціальних виплат у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами, але КМУ у відповідних роках таке право використано не було, а тому вказані норми не підлягають застосуванню під час визначення розміру виплат, передбачених ст. 48 Закону № 796-ХІІ.

Необхідно враховувати, що у 2006 році та з 1 січня до 8 липня 2007 року відповідно до пункту 37 частини першої статті 77 Закону України "Про Державний бюджет України на 2006 рік", пункту 30 статті 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" дію положень статей 39 та 48 Закону про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що визначали розмірі, передбачених ними витрат, було зупинено.

З 1 січня до 21 травня 2008 року статті 39 та 48 цього Закону діяли в редакції Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", відповідно до яких виплати, передбачені ними статтями, здійснювалися в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, у ці періоди застосуванню підлягали розміри доплати громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, та компенсацій за шкоду, заподіяну здоров'ю, визначені постановами Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", 20 квітня 2007 року N 649 "Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та 12 липня 2005 року №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до постанови Пленуму ВАСУ № 4 від 16.03.2012 року «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв'язку із застосуванням статей 39, 48, 50, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що вирішуючи питання про дію закону в часі, судам необхідно враховувати, що чинність закону чи окремих його положень припиняється: а) законодавчим органом, шляхом прийняття відповідного закону; б) автоматично, у зв'язку із закінченням строку, на який розрахована дія закону (закони про Державний бюджет України на відповідний рік тощо); в) за рішенням Конституційного Суду України у разі визнання неконституційним закону або окремих його положень (стаття 152 Конституції України). Тимчасове зупинення дії закону чи окремих його положень не припиняє чинності закону; після закінчення строку, на який зупинено їх дію, ця дія поновлюється автоматично. Визнання неконституційними окремих положень закону припиняє їх чинність, а у разі визнання неконституційними положень, якими внесено зміни до закону, одночасно відновлює дію попередньої редакції норми, якщо інше не зазначено в рішенні Конституційного Суду України. Ураховуючи особливість дії в часі закону про Державний бюджет України на відповідний рік, нормативно-правовий акт Кабінету Міністрів України, виданий на його виконання, також діє у межах бюджетного року.

Законом № 1622-VІІ від 31.07.2014 прикінцеві положення доповнено пунктом 67 згідно із Законом № 1622-VІІ від 31.07.2014 зупинено дію ст. 48 Закону № 796-ХІІ. Законом № 80-VIII від 28.12.2014, п.9 прикінцевих положень зупинено дію ст. 48 Закону № 796-ХІІ.

В переліку п.11 прикінцевих положень Закону № 928-VIII від 25.12.2015 року не міститься даних про зупинення дії ст. 48 Закону № 796-ХІІ. В переліку п. 6 прикінцевих положень Закону № 1801-VIII від 21 грудня 2016 року не міститься даних про зупинення дії ст. 48 Закону № 796-ХІІ та не встановлено, що норми ст.48 «застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України».

Статтею 8 Закону № 1801 -VIII встановлена мінімальна заробітна плата 3200 гривень.

Основною нормативною базою, що регулює питання соціального захисту ліквідаторів ЧАЕС є Конституція України від 28.06.96р. №254к/96-ВР та Закон №796-ХІІ від 28 лютого 1991 року "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали унаслідок Чорнобильської катастрофи" із змінами, внесеними згідно з Законом № 230/96-ВР від 06.06.96р. «Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". На даний час чинним є Закон №230/96-ВР від 06.06.96р. «Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", відповідно до якого: «У статті 48: частину четверту викласти в такій редакції: "Щорічна допомога на оздоровлення виплачується в таких розмірах: інвалідам І і ІІ групи - п 'ять мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати".

В 2017 році,на час виплати допомоги ОСОБА_1, КМУ окремої постанови щодо визначення розмірів допомоги на оздоровлення не приймав, а застосування постанови КМУ №362 від 12 липня 2005 року було розраховано набюджетний період 2005 року.

25.05.17 року ОСОБА_1звертався з заявою до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, якою просив виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2017р. в розмірі 5-ти мінімальних заробітної плати з урахуванням раніше виплачених коштів. Однак 02.06.17р. отримав відповідь відповідача від 31.05.17р. з якої дізнався, що виплати проводились відповідно до постанови КМУ № 562 від 12.07.2005р.

Позивач вважав неправомірною виплату щорічної допомоги на оздоровлення за 2017 рік в розмірі, встановленому постановою КМУ №562 від 12 липня 2005 року і відмову у здійсненні перерахунку зазначеної допомоги та виплаті її в розмірі, передбаченому cт. 48 Закону № 796-ХІІ.

Вважав, що відповідач недоплатив йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2017 рік як інваліду другої групи в розмірі 15880 гривень,з урахуванням виплаченої суми (3200 гривень х 5 - 120 гривень).

Стаття 22 Конституції України гарантує, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Підставою для незастосування виплат у розмірах, передбачених нормами чинних законів України, може бути тільки норма закону, яка покращує захищене Конституцією України право особи.

Постанова КМУ № 562 на думку позивача не відповідає Закону № 796-ХІІ зміненого Законом № 230/96-ВР, який має вищу юридичну силу.

Виходячи із визначених у ч. 4 ст. 9 КАСУ загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення розміру разової грошової допомоги інвалідам війни у 2017 році позивач вважав, що слід застосовувати Закон № 796-ХІІ від 28 лютого 1991 року із змінами, внесеними згідно з Законом №230/96-ВР, який має вищу юридичну силу, а не постанову КМУ №562.

Таким чином, на думку ОСОБА_1 на час виникнення спірних відносин діяла редакція статті 48 Закону №796-ХІІ із змінами, внесеними згідно з Законом № 230/96-ВР і щорічна допомога на оздоровлення у 2017 році інвалідам 2-ї групи повинна виплачуватися у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

Дії відповідача щодо виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у 2017 році у розмірі 120 гривень ОСОБА_1 вважав такими, що не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Просив врахувати, що аналогічні обставини були з'ясовані у судових рішеннях, по яким винесені: постанова Придніпровського районного суду м. Черкаси від 04.03.2015р. по справі № 711/12609/14-а та ухвала Вищого адміністративного суду України від 11.05.2016р. по справі К/800/18485/15; постанова Придніпровського районного судум. Черкаси від 11.07.16p. по справі №711/5590/16-а.

Щорічна допомога на озодоровлення, це майнове право. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: "Кожна фізична... особа має право мирно володіти своїм майном."

Просив звернути увагу на те, що його позов саме про стягнення недоплачених грошових коштів, оскільки рішення зобов'язального характеру в Україні не виконуються. Питання виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, врегульовано, положеннями ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 №4901- VI і постановами Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03.08.2011 №845 і «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою» від 03.09.2014 №440.

За таких обставин керуючись ст.ст. 8, 19, 22, 55, 56 Конституції України; ст. 48 ЗУ № 796-ХІІ від 28.02.91 р. "Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали унаслідок Чорнобильської катастрофи із змінами, внесеними згідно з Законом № 230/96-ВР від 06.06.96 «Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. №10- рп/08; рішенням Верховного Суду України від 10.02.2016р. № 21-6508а; ст.ст. 7, 9, 69, 71, 104- 106, 162 КАС України просив суд:

1.Визнати протиправними дії Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік у розмірі меншому, ніж визначено ст. 48 Закону № № 796-ХІІ із змінами, внесеними згідно з Законом № 230/96-ВР.

2.Стягнути з Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради на користь ОСОБА_1 недоплачену суму щорічної грошової допомоги на оздоровлення у 2017 році, передбачену ст. 48 Закону № 796-ХІІ із змінами, внесеними згідно з Законом № 230/96-ВР, яка з урахуванням проведених виплат складає 15880 гривень.

3.Відповідно до ст. 267 КАСУ встановити судовий контроль за виконанням судового рішення і зобов'язати Департамент соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Ухвалою суду від 01.09.2017 року у справі відкрито скорочене провадження.

Відповідач 12.09.2017 року подав до суду письмові заперечення проти позову ОСОБА_1 та просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що, -

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005р. № 936 Міністерство соціальної політики, як головний розпорядник бюджетних коштів, здійснює соціальні виплати постраждалим громадянам за Державними кошторисними призначеннями.

Правові підстави та порядок компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, сім'ям у зв'язку із втратою годувальника та щорічна допомога на оздоровлення таким особам визначено у статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ).

На виконання положень Закону № 796-ХІІ Кабінетом Міністрів України 12.07.2005 була видана постанова №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої інвалідам II групи встановлена разова щорічна допомога на оздоровлення в розмірі 120 гривень.

Згідно зі статтею 48 Закону № 796-ХІІ в редакції, що існувала після визнання рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008 неконституційними змін, внесених підпунктом 11 пункту 28 розділу II Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» та про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 28 грудня 2007 року №107-VI, щорічна допомога на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській AEC виплачується у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

Разом із тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, були внесені зміни до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та частину 4 статті викладено у такій редакції: «Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.»

Таким чином, починаючи з 01 січня 2015 року стаття 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не містила положень щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській AEC в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

Статтею 62 Закону № 796-ХІІ визначено, що роз'яснення порядку застосування цього Закону проводиться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковим для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання незалежно від їхньої відомчої підпорядкованості та форм власності.

Також, згідно з пунктом 3 статті 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Згідно з бюджетними призначеннями Кабінет Міністрів України встановлює розмір окремих видів компенсацій і допомоги, зокрема у розмірах визначених постановою Кабінету Міністрів України «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» № 285 від 14.05.2015 та «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 562 від 12.07.2005.

Статтею 87 Бюджетного Кодексу України визначено, що до видатків, які здійснюються з Державного бюджету України, належать, зокрема, видатки на програми соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, який також набув чинності 01 січня 2015 року, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу» України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема, статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин 1, 2, 3 статті 95, частини 2 статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини 2 статті 124, частини 1 статті 129 Конституції України, пункту 5 частини 1 статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини 1 статті 9 КАС України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України встановлено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загально суспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості. Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Також, статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Таким чином, департаментом у лютому 2017 року ОСОБА_1 була виплачена одноразова щорічна допомога на оздоровлення у розмірі, визначеному діючим законодавством (120,00 грн.), оскільки відсутні правові підстави для нарахування та виплати Позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Крім того, департамент не погоджується з вимогою Позивача щодо стягнення грошових сум з департаменту. За приписами пункту 2 частини 4 статті 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача-суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії (пункт 2 частина 2 статті 162 КАС України).

Порядком використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов'язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936, зазначено, що органи соціального захисту населення проводять нарахування та виплати передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що свідчить про те, що Відповідач не уповноважений самостійно проводити розрахунок щорічної грошової допомоги на оздоровлення.

Суть спірних правовідносин полягає у правомірності дій Департаменту щодо нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 у 2017 році щорічної допомоги на оздоровлення передбаченої ст. 48 Закону №796-XII в сумі 120 гривень.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою та другої статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За результатами вивчення позовної заяви, заперечень проти позову та дослідження наданих суду доказів, встановлено що, ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, має 2 групу інвалідності у зв'язку із захворюванням пов'язаним із виконання обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та перебуває на обліку в Департаменті, як отримувач соціальних виплат.

У лютому 2017 року Департаментом ОСОБА_1, як інваліду 2 групи, виплачена щорічна допомога на оздоровлення в сумі 120 гривень.

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту із заявою про виплату щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат з урахування раніше виплачених коштів.

Листом від 31.05.2017 року Департамент повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат.

Статтею 48 Закону №796-XII (в редакції чинній на час виплати щорічної допомоги на оздоровлення ОСОБА_1 у 2017 році та на час розгляду Департаментом його заяви від 25.05.2017 року, а саме в редакції Закону від 21.04.2016 року № 1339-VIII) передбачені компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, сім'ям у зв'язку із втратою годувальника та щорічна допомога на оздоровлення.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 48 Закону №796-XII в редакції Закону від 21.04.2016 року № 1339-VIII, - щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Закон від 21.04.2016 року № 1339-VIII не є Законом про Державний бюджет України на певний рік та не припиняє свою дію по завершенню бюджетного року, як на це посилався позивач. Неконституційним Закон від 21.04.2016 року № 1339-VIII не визнавався.

Відповідно до статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", - Постановою Кабінету Міністрів України №760 від 26.10.2016 року затверджено Порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян (далі Порядок).

Згідно п. 1 Порядку затвердженого Постановою КМУ №760 від 26.10.2016 року, - цей Порядок регулює питання здійснення виплати передбачених статтею 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї (далі - одноразова компенсація), та щорічної допомоги на оздоровлення (далі - щорічна допомога) деяким категоріям громадян.

Згідно п. 10 Порядку затвердженого Постановою КМУ №760 від 26.10.2016 року, щорічна допомога виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь в ліквідації наслідків інших ядерних аварій, ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь в ядерних випробуваннях, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, в розмірах, установлених постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 р. №562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Таким чином Кабінет Міністрів України відповідно до ст. 48 Закону №796-XII встановив порядок та розміри виплати щорічної допомоги на оздоровлення.

Згідно п. 1 Постанови КМУ №562 від 12.07.2005 року, розмір щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та є інвалідами І і ІІ групи встановлено в сумі 120 гривень.

З приводу доводів позивача щодо порушення Департаментом статті 22 Конституції України необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 22 Конституції України: Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо соціального та пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах «Аррас та інші проти Італії», «Сухобоков проти Росії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_3 проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року щодо скарги заявниці про невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплату пенсії у розмірі, встановленому статями 50 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 1 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейський суд з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційне допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік». У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності, між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2, пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

У іншому рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що «однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості».

Також, в цьому Рішенні вказано, що «...суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.».

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином з урахуванням наведеної практики Європейського Суду з прав людини, рішень Конституційного Суду України, доводи позивача про порушення Департаментом статті 22 Конституції України не знайшли свого підтвердження у розглядуваній справі.

Отже Департамент нарахувавши та виплативши ОСОБА_1 у березні 2017 року щорічну допомогу на оздоровлення передбачену ст. 48 Закону №796-XII в розмірах та порядку затверджених Постановами КМУ №562 від 12.07.2005 року та №760 від 26.10.2016 року діяв відповідно до чинного законодавства України, тобто правомірно.

У спірних правовідносинах Департамент дів в межах своїх повноважень, у спосіб, що передбачений законодавством України та правомірно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 25.05.2017 року.

За таких обставин судом не встановлено правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст. 17, 19, 21, 22, 46 Конституції України, ст. 8-10, 71, 161-162, 183-2, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної грошової допомоги на оздоровлення у 2017 році.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси, шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: В. В. Шипович