Справа № 826/2559/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 вересня 2017 року № 826/2559/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1) з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (надалі також - відповідач, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 09.11.2015 №Ф-12477/23.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що сума недоїмки зі сплати єдиного внеску, зазначена у спірній податковій вимозі є необґрунтованою, оскільки позивач за вказаний період не отримував доходів від підприємницької діяльності, а відтак, на його думку, у зв'язку з тим, що у нього була відсутня база нарахування єдиного внеску, підстави для нарахування недоїмки також були відсутні. Крім того, позивач зазначив, що з другого півріччя 2013 року він мав заборгованість зі сплати єдиного внеску, що, на його думку, згідно пп.8 пп.298.2.3 п.298.2 ст.298 Податкового кодексу України є підставою для анулювання реєстрації платником єдиного податку та переходу на загальну систему оподаткування, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення.

Під час розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.

Відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає, що для їх задоволення немає підстав, оскільки згідно даних, зазначених в АС «Податковий блок», за позивачем обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, яка позивачем не сплачена, у зв'язку з чим відповідачем правомірно сформовано податкову вимогу про сплату боргу.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Виходячи з положень частини 4 статті 122 КАС України, за згодою сторін судом ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні на підставі наявних доказів у справі.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та знаходився на обліку в ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Згідно з картки особового рахунку вбачається, що станом на 31.10.2015 у позивача обліковується недоїмка по єдиному соціальному внеску у розмірі 18 304,35 грн.

Відповідачем виставлено податкову вимогу від 09.11.2015 №Ф-12477/23, відповідно до якої вимагалось сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 18 304,35 грн.

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач оскаржив її адміністративному порядку до Головного управління ДФС у м. Києві.

Рішенням Головного управління ДФС у м. Києві від 28.12.2015 №4135/п/26-15-10-08-16 залишено без змін податкову вимогу від 09.11.2015 №Ф-12477/23, а первинну скаргу позивача - без задоволення.

В подальшому, за результатами розгляду повторної скарги на вказані вище рішення, Державна фіскальна служба України прийнята рішення від 10.02.2016 №1290/п/99-99-10-01-07-25, яким залишено без змін рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 28.12.2015 №4135/п/26-15-10-08-16 та податкову вимогу від 09.11.2015 №Ф-12477/23, а скаргу позивача - без задоволення.

Не погоджуючись з винесеною податковою вимогою, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання її протиправною та скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.1-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об'єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом.

Між тим, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Позивач, як платник єдиного внеску, відповідно до підпунктів 1, 2, 4 частини другої статті 6 Закону №2464-VІ зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 7 Закону №2464-VІ єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Статтею 9 Закону № 2464-VI визначено порядок обчислення і сплати єдиного внеску.

Згідно з частиною другою вказаної статті обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (частина третя статті 9).

Отже, розмір єдиного внеску розраховується платником на підставі відповідних підтверджуючих документів самостійно або контролюючим органом на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів у випадку розбіжностей такого розміру.

Крім того, з аналізу зазначених норм, можна зробити висновок, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є обов'язковим внеском який здійснюється на регулярній основі та має свою максимальну та мінімальну величину ( суму яка підлягає сплаті в залежності від розміру отриманого доходу), при цьому єдиний внесок у його мінімальному розмірі підлягає сплаті щомісяця - обов'язково.

Як вбачається з картки особового рахунку (код класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, у тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність), що не заперечується позивачем, станом на 31.01.2015 у позивача виникла заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 18 304,35 грн.

Позивач зазначив у позовній заяві, що оскільки не отримував доходів від підприємницької діяльності, тобто була відсутня база нарахування єдиного внеску, тому підстави для нарахування недоїмки були відсутні.

Водночас, згідно положень Закону №2464-VІ у разі якщо платником не отримано дохід у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У матеріалах справи відсутні докази нарахування позивачем єдиного внеску за спірний період, в якому платником не отримано дохід.

В той же час, позивачем не надано належних доказів, які підтверджували б те, що позивач не отримував доходів (прибутків) у звітному році або окремому місяці звітного року.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що оскільки він має заборгованість більш як за два послідовні квартали, то це є підставою для анулювання реєстрації платником єдиного податку у відповідності пп.298.2.3 п.298.2 ст.298 Податкового кодексу України.

Разом з тим, суд звертає увагу, що положеннями підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України передбачено саме порядок обрання або переходу на спрощену систему оподаткування платниками єдиного податку.

Зокрема, платники єдиного податку зобов'язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у випадках, передбачених цим Кодексом. Тобто вказаними нормами встановлено обов'язок платника єдиного податку самостійно перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у певних випадках та в строки. Однак, Податковий кодекс України не містить норм, згідно яких контролюючий орган може самовільно переводити платників податків з однієї системи оподаткування на іншу, та обраховувати податкові зобов'язання виходячи з цього.

В той час, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати передбачені Законом №2464-VI.

Забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску є завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (стаття 12 Закону №2464-VI).

У відповідності до частин 2, 3, 4 статті 25 Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що податковий орган має право за результатами перевірок перевіряти правильність нарахування та сплати єдиного внеску, а у разі виявлення порушень самостійно нараховувати суми єдиного внеску та направляти вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд приходить до висновку, що прийнята відповідачем оскаржена вимога є цілком обґрунтованою та законною, а тому підстави для її скасування відсутні.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, системно проаналізувавши приписи законодавства України та надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем доведено правомірність винесення оскаржуваної вимоги, а позивачем не надано достатньо доказів на обґрунтування обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 122, 158-163, 167, 254 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур