Справа № 2а/1770/4213/2011
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2012-06-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________
_______________________________________________________________________________

Головуючий у 1-й інстанції: Щербаков В.В.
Суддя-доповідач:ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

іменем України

"01" червня 2012 р. Справа № 2а/1770/4213/2011

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Франовської К.С.

суддів: Зарудяної Л.О.

ОСОБА_2,

при секретарі Бєляєвій Т.В. ,

за участю

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "01" грудня 2011 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області про визнання наказу протиправним та його скасування ,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2011 року майор міліції ОСОБА_3, звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу №904 від 16 серпня 2011 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора міліції ОСОБА_3В." На обгрунтування позову зазначала, що наказ вважає незаконним і таким, що порушує її права, оскільки представництво нею на підставі довіреності інтересів свого чоловіка ОСОБА_5 в суді не є корупційним правопорушенням в розумінні п.3 ст.10 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", а тому відсутні правові підстави для притягнення її до дисциплінарної відповідальності із звільненням з органів внутрішніх справ.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 01 грудня 2011 року у позові ОСОБА_3 відмоввлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування постанови з підстав неповного з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенння судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді -доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_3 з серпня 1996 року проходила службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах і має спеціальне звання "майор міліції".

З 2005 року ОСОБА_3 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від шлюбу подружжя має доньку Софію, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.72 ).

Відповідно до поданих рапортів, ОСОБА_3,була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, в подальшому , на підставі висновку ЛКК ,- до п"яти та до шести років дитини(а.с.63).

Термін наданої ОСОБА_3 відпустки закінчився 21 березня 2012 року.

ОСОБА_5 , підполковник міліції, перебував на службі в органах внутрішніх справ України на різних посадах з жовтня 1995 року, а з жовтня 2008 року-на посаді начальника УДАІ УМВС України в Рівненській області. З цієї посади ОСОБА_5М звільнений наказом МВС України №1979 від 17.11.2010 року за п.45 "д" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ( в порядку дисциплінарного стягнення) і поновлений на посаді за рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 березня 2011 року.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом начальника УМВС України в Рівненській області №858 від 01 серпня 2011 року було організовано проведення службового розслідування за фактами порушення обмежень, встановлених Законом України " Про засади запобігання і протидії корупції" старшим дільничним інспектором сектору дільничних інспекторів міліції Клеванського відділення міліції Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області майором міліції ОСОБА_3В.(а.с.31).

Службовим розслідуванням встановлено, що майор міліції ОСОБА_3, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, на підставі доручення, виданого ОСОБА_5, представляла його інтереси в суді у справах за його позовом до МВС України та УМВС про визнання наказів протиправними та поновлення на посаді : 04 липня 2011, 15 липня 2011 року, 18 липня 2011 року, незважаючи на попередження про недопустимість представництва, тим самим, за висновком комісії, грубо порушила службову дисципліну, що виразилось у прямому невиконанні вимог п.3 ст.10 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", нереагуванні на неодноразові зауваження щодо вчинених порушень, намір в подальшому вчиняти зазначені порушення (а.с.24-30).

Висновок та матеріали службового розслідування були направлені в прокуратуру Рівненської області для вирішення питання про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за вчинення корупційного діяння (а.с.50).

Як вбачається з відповіді прокуратури області №04/3-54ш-11 від 27.07.2011 року, підстав для притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за порушення обмежень, визначених п.3 ст.10 Закону України " Про засади запобігання і протидії корупції", не встановлено. Цим же листом матеріали повернуті до УМВС для вирішення питання про притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності (а.с.12).

Наказом начальника УМВС України в Рівненській області № 904 від 16 серпня 2011 року за допущене грубе порушення службової дисципліни, що виразилось у неодноразовому, незважаючи на численні зауваження та попередження, прямому невиконанні вимог п.3 ст.10 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", нереагуванні на попередження щодо припинення своїх дій, зухвалому намірі продовжувати вчиняти порушення зазначеного Закону, ОСОБА_3, старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів Клеванського відділення міліції Рівненського РВ УМВС, майора міліції ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності з застосуванням крайнього заходу дисциплінарного впливу- звільнення з органів внутрішніх справ . За пунктом 2 цього наказу виконання його має бути здійснено після виходу ОСОБА_3 з відпустки (а.с.10-11).

Відмовляючи у позові ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що остання, будучи особою начальницького складу органів внутрішніх справ України, вчинила дисциплінарний проступок, який виразився у невиконанні вимог закону, за що на неї правомірно накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ.

Суд також зазначив у постанові, що позивач є суб"єктом відповідальності за корупційне порушення, зазначене у п.3 ст.10 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", а відтак, в її діяї по представництву інтересів ОСОБА_5 в суді, є ознаки корупційного правопорушення.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України Про міліцію, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, що затверджений Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV.

Службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу ОСОБА_6 і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України (частина 1 статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України).

Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (стаття 2 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України).

Частиною 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може бути накладено такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ.

Порядок накладення дисциплінарного стягнення встановлений статтею 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, якою визначено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 притягнута до дисциплінарної відповідальності і звільнена з органів внутрішніх справ за те, що упродовж липня 2011 року здійснювала представницькі функції щодо свого чоловіка ОСОБА_5, у справах за його позовом до МВС України та УМВС України в Рівненській області про скасування наказів та поновлення на посаді, тим самим порушила обмеження, визначені п.3 ст.10 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Відповідно до п.3 ст.10 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" особам, уповноваженим на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, які звільнилися з посади або іншим чином припинили діяльність, пов"язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення, забороняється представляти інтереси будь-якої особи у справах ( у тому числі в тих, що розглядаються в судах), в яких іншою стороною є орган, в якому вони працювали.

Згідно роз"яснення Міністерства юстиції України від 25 січня 2012 року вказані у статті 10 Закону обмеження стосуються не службовців, а осіб, які припинили перебування на публічній службі.

Що стосується порушення обмеження щодо представництва інтересів тієї чи іншої особи, то у даному випадку, зазначається у роз"ясненні, може йти мова лише про певні процесуальні наслідки. Зазначене обмеження має сприяти недобросовісному використанню колишнім службовцем своїх зв"язків при здійсненні ним представницької діяльності.

Як встановлено в процесі розгляду справи, ОСОБА_3 не відноситься до осіб, що припинили перебування на публічній службі, тому на неї не можуть поширюватись обмеження, передбачені п.3 ст.10 Закону.

У справі відсутні передбачені законом процесуальні документи на підтвердження винності ОСОБА_3 у вчиненні корупційного правопорушення.

Що стосується самого представництва працівником органів внутрішніх справ ОСОБА_3 інтересів чоловіка ОСОБА_5 в суді по справі, стороною в якій є орган, в якому вона працює, яке визнано судом як порушення службової дисципліни, то апеляційний суд зазначає наступне.

З метою забезпечення реалізації закріплених прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_6 України встановлює відповідні правові гарантії. Зокрема, в частині першій статті 59 ОСОБА_6 України закріплено право кожного на правову допомогу. Право на правову допомогу це гарантована ОСОБА_6 України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги.

Конституційний Суд України у рішенні №13-рп/2000 від 16 листопада 2000 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7, зазначив, що закріпивши право будь-якої фізичної особи на правову допомогу, конституційний припис "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав" (частина перша статті 59 ОСОБА_6 України) за своїм змістом є загальним і стосується не лише підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного, а й інших фізичних осіб, яким гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин. Право на захист, зокрема, може бути реалізоване фізичною особою у цивільному, арбітражному, адміністративному і кримінальному судочинстві.

Конвенція про захист прав людини і основних свобод, ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 року, передбачає право кожного обвинуваченого захищати себе особисто або використовувати правову допомогу захисника, вибраного ним на власний розсуд (стаття 6). У Міжнародному пакті про громадянські і політичні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року № 2148 VIII, зазначено, що держава повинна гарантувати кожному, чиї права і свободи порушено, ефективний засіб правового захисту, і таке право повинно встановлюватись судовим або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави (стаття 2), та можливість вільного вибору обвинуваченим захисника (пункт 3 статті 14). Основні принципи, що стосуються ролі юристів, прийняті восьмим Конгресом ООН з питань попередження злочинності і поводження з правопорушниками 27 серпня 7 вересня 1990 року, передбачають, що кожна людина має право звернутися до будь-якого юриста за допомогою для захисту і відстоювання своїх прав та захисту їх на всіх стадіях кримінального судочинства (принцип 1); жодний суд чи адміністративний орган, в якому визнається право на адвоката, не відмовляється визнавати права юриста відстоювати в суді інтереси свого клієнта, за винятком тих випадків, коли юристу було відмовлено в праві виконувати свої професійні обовязки відповідно до національного права і практики та цих принципів (принцип 19).

Таким чином, наведені міжнародно-правові акти передбачають право кожного обвинуваченого захищати себе особисто або через вільно вибраного ним на власний розсуд захисника з-поміж юристів, які можуть надати ефективний правовий захист. Ці положення міжнародно-правових актів щодо права фізичної особи на захист від обвинувачення відтворені у положеннях частини першої статті 59 ОСОБА_6 України, які закріплюють право кожної фізичної особи на правову допомогу і право вільного вибору захисника з метою захисту від обвинувачення.

Відтак, ОСОБА_5, вступаючи в адміністративний процес у справі за позовом про поновлення на публічній службі, реалізував своє конституційне право на правову допомогу шляхом обрання представником інтересіві в суді дружини ОСОБА_3

Протягом липня 2011 року ОСОБА_3 не працювала у зв"язку з відпусткою по догляду за дитиною, тому перешкод для надання чоловіку правової допомоги та участі у розгляді справи в якості представника, не мала.

Застережень, які б перешкоджали ОСОБА_3, виконувати в суді представницькі функції по відстоюванню інтересів чоловіка, законодавство України не містить.

Сам по собі факт участі ОСОБА_3 в якості представника в процесі, де стороною є орган, в якому вона проходить публічну службу, не є порушенням п.3 ст.10 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", оскільки Закон визначив обмеження, маючи на меті мінімізувати ризики виникнення конфлікту інтересів при переході службовця на іншу, не пов"язану з виконанням функцій держави, роботу. У даному ж випадку, конфлікт інтересів не виходить за межі системи і має бути врегульований судовим рішенням у встановленому законом порядку.

Таким чином, апеляційний суд не може погодитись із висновками суду першої інстанції про те, що при накладенні дисциплінарного стягнення на ОСОБА_3 відповідач діяв правомірно, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_6 та законами України, і правових підстав для визнання рішення субєкта владних повноважень неправомірним не було.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Доказування правомірності рішення, означає також і доказування фактичних обставин, за яких може бути прийнято відповідне рішення.

В силу вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_6 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, то поданий позов належить задовольнити.

З урахуванням наведеного та зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або проведення додаткової перевірки доказів, обставини справи судом встановлені повно й правильно, але допущена помилка в застосуванні норм матеріального права, суд апеляційної інстанції, згідно зі статтею 202 Кодексу адміністративного судочинства України, скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.195,196,198, 202, 205,207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "01" грудня 2011 р. скасувати та прийняти нову , якою позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області задовольнити.

Визнати наказ ОСОБА_4 Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області №904 від 16 серпня 2011 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності майора міліції ОСОБА_3В." протиправним та скасувати його.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя К.С. Франовська

судді: ОСОБА_8 ОСОБА_2

Роздруковано та надіслано:

1- в справу

2 - позивачу ОСОБА_3 вул.Павлюченка,60,м.Рівне,33000

3- відповідачу ОСОБА_4 Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області вул.Хвильового , 2,м.Рівне,33000