Справа № 805/1952/17-а
Суддя: Шишов Олег Олексійович
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Голошивець І. О.
Суддя-доповідач - Шишов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року справа №805/1952/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Шишова О.О.,суддів Сіваченка І.В., Чебанова О.О., при секретарі судового засідання Куленко О.Д., за участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 р. у справі № 805/1952/17-а (головуючий І інстанції Голошивець І. О.) за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області , Атестаційної комісії № 5 Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про включення до списку поліцейських, які підлягають атестуванню, скасування висновку атестаційної комісії, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення,-

В С Т А Н О В И В:

Постановою Донецького окружного адміністративного суду позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені:

-визнані протиправним та скасований наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 28.11.2016 № 1949 в частині включення ОСОБА_4 до списку поліцейських, які підлягають атестуванню;

-визнаний протиправним та скасовано рішення (висновок) атестаційної комісії № 5 Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо невідповідності ОСОБА_4 займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність, оформлене проколом № 13 від 20.12.2016;

-визнаний протиправним та скасований наказ Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 7 о/с від 04.01.2017 щодо звільнення старшого сержанта поліції ОСОБА_4 з посади поліцейського Добропільського відділення поліції Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 04.01.2017;

-поновлений ОСОБА_4 на службі в поліції на посаді поліцейського Добропільського відділення поліції Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області з 05.01.2017;

-стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_4 суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 05.01.2017 по 19.07.2017 в розмірі 69 857,04 грн.;

Суд першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді поліцейського Добропільського відділення поліції Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 11 642,75 грн. прийняв рішення про негайне виконання постанови.

Суд першої інстанції виходив з того, що під час прийняття оскаржуваних рішень, був порушений порядок визначений ч. 2, 3, 4, 5 ст.57 Законом України «Про національну поліцію», підпункту 2 пункту 1 розділу IV Інструкції про організаційні заходи з підготовки та проведення атестування, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України17 листопада 2015 року N 1465.

Також суд першої інстанції, вирішуючи клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, на підставі ст.99 КАС України, зазначив про поважність причин пропуску ОСОБА_4 строку звернення до суду.

З постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та звернувся з апеляційною скаргою у якій зазначив, що як зазначено в адміністративному позові та підтверджується Відповідачем, ОСОБА_4 отримав наказ про звільнення 04.01.2017. В той же час, адміністративний позов був підписаний лише 18.05.2017.

Вважають, що посилання Позивача на поганий стан здоров'я свого тестя, як причину пропуску строку звернення не може бути прийнято до уваги.

Просили скасувати постанову суду першої інстанції та залишити позов без розгляду.

У судовому засіданні представник позивача заперечувала проти вимог апеляційної скарги. Зазначила, що суд першої інстанції по суті позовних вимог прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Щодо пропущеного строку звернення до суду зауважила, що незважаючи на наявність у хворого доньки, саме позивач як чоловік міг з естетичних міркувань доглядати за своїм тестем. Крім того, важке матеріальне становище вимусило ОСОБА_4 піти працювати, що також стало причиною пропуску строку звернення до суду.

Просила залишити апеляційну скаргу без задоволення а постанову суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Донецькій області, у судовому засіданні наполягав на задоволення апеляційної скарги, та надав пояснення тотожні викладеним в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Вирішуючи питання щодо поважності строку звернення до суду суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно ч.1, ч.2 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст.99 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 дійсно був ознайомлений 22.12.2016 із рішенням (висновком) атестаційної комісії від 20.12.2016 № 13, про що свідчить його особистий підпис в атестаційному листі. Крім того, судом встановлено, що позивач 04.01.2017 був ознайомлений з наказом Головного управління НП в Донецькій області від 04.01.2017 № 7 о/с «По особовому складу» про своє звільнення. Цей наказ прийнятий відповідачем на виконання висновку атестаційної комісії № 5 ГУ НП в Донецькій області від 20.12.2016 №13.

Разом із тим, слід зауважити, що підставою проведення атестації позивача слугував наказ Головного управління НП в Донецькій області «Про організацію атестування поліцейських Головного управління НП в Донецькій області» від 28.11.2016 № 1949, яким були затверджені списки поліцейських структурних підрозділів, відділів (відділень) поліції Головного управління НП в Донецькій області, які підлягають атестуванню, та до якого внесено й позивача. Однак, з наказом про затвердження списків поліцейських структурних підрозділів, відділів (відділень) поліції Головного управління НП в Донецькій області, які підлягають атестування позивача ознайомлено не було, що ставить під сумнів про законність проведення атестації стосовно позивача.

На підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем надано довідку КЛПЗ «Добропільський районний центр медико-санітарної допомоги» від 10.01.2017 № 22, згідно з якою, довідка надана ОСОБА_4 в тому, що його тесть перебуває на обліку з діагнозом рак гортаноглотки. Стан здоров'я на теперішній час важкий, хворий потребує в постійному всебічному догляді (а.с.15).

Також, в якості доказів надано виписку з історії хвороби № 4781/1840 від 14.10.2015, хворого ОСОБА_5, виданої комунальною лікувально-профілактичною установою «Міський онкологічний диспансер м.Краматорська» (а.с.14).

Стосовно наданих доказів, позивач пояснив, що догляд за тестем був необхідний саме людиною чоловічої статі у зв'язку з необхідністю перевдягати і здійснювати гігієнічні процедури. Дружина, зважаючи на етичні норми, так і фізичну силу не мала змоги доглядати за хворим батьком, та лікарі не давали гарантій щодо стану здоров'я, а служба в поліції, можливість догляду за хворим виключає, адже передбачає і відрядження і цілодобовість чергування.

Також, позивач зауважив, що обставини про стан здоров'я тестя та потребу останнього стороннього догляду підтверджується свідоцтвом про смерть та лікарським свідоцтвом про смерть від 12.06.2017 (а.с.56, 57).

Крім того, позивачем надано свідоцтво про народження його дитини - ОСОБА_6, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено актовий запис № 206 в Книзі реєстрації народжень 02.08.2011 (а.с.13), що підтверджує твердження позивача стосовно забезпечення дружиною, крім нього, її батька та неповнолітню дитину.

При вирішенні процесуального питання, суд, на підставі ч. 2 ст. 8 КАС України, враховує практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Обгрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції послався на ряд рішень ЄСПЛ з питань доступу до правосуддя, а саме справи: «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», «Беллет проти Франції», «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», «Ільхан проти Туреччини».

Так, у своїй практиці Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Однак в даному випадку надаючи оцінку обставинам справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції недоречно застосував зазначені рішення.

Так, рішення ЄСПЛ по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» рішення від 13.01.2000 не можна брати до уваги, оскільки за обставинами зазначеної справи мова йде про те, з якої дати починати відлік для строку оскарження, а саме: чи з дати прийняття рішення, чи з дати вручення тексту рішення, як зазначав заявник. (§ 36 рішення).

Щодо посилання на рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" заява № 116/1997/900/1112, рішення від 28 жовтня 1998 року, то Суд зазначив що саме внаслідок особливо суворого застосування внутрішніми судами "процесуальної норми" заявників було позбавлено "права на доступ до суду". Слід нагадати, що в тій справі заявник мав три дні для подання заяви на оскарженя рішення. (п.22, п.40). При таких обставинах суд цілком правомірно постановив, що було порушено статтю 6 Конвенції.

В даному випадку з наказом про звільнення позивач ознайомився 01 січня 2017 року а звернувся до суду за захистом свого права лише 18 травня 2017 року.

Щодо справи «Беллет проти Франції» заява № 23805/94, рішення від 4 грудня 1995 в § 36, 37 вказано, що ступінь доступу до суду, яка передбачена національним законодавством, повинна бути достатньою для забезпечення "права на суд" особи, беручи до уваги принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа повинна мати чітку, практичну можливість оскаржити вчинок, що є втручанням у його права (див. Рішення у справі de Geouffre de la Pradelle, згадане раніше, пункт 43, параграф 34). У цій справі Суд зазначає, що заявник міг обґрунтовано вважати, що він має право розпочати або продовжувати дії паралельно з його поданням до Компенсаційного фонду навіть після прийняття пропозиції Фонду. ?…? В цілому, система не була достатньо чіткою або достатньою мірою присутня на захисті, щоб запобігти непорозуміння щодо процедур використання наявних засобів захисту та обмежень, що виникають при одночасному їх використанні.

Тобто в цій справі йдеться про те, що отримавши певну компенсацію за спричинену шкоду, законодавство не було достатньо чітким щодо звернення особою до суду для відшкодування шкоди в повному обсязі.

Колегія суддів, вважає, що положення ст.99 КАС України щодо строків звернення до суду є достатньо чіткими та прогнозованими та з урахуванням своєчасного отримання наказу про звільнення позивач мав достатньо часу та засобів для реального та ефективного доступу до суду та можливість оскаржити рішення, які порушують його права.

Щодо рішення ЄСПЛ по справі «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), заява № 22277/93, рішення від 27 червня 2000, то в цій справі взагалі йдеться про необхідність забезпечення ефективного засобу правового захисту, передбаченого ст.3 Конвенції, та відсутність ефективного кримінального розслідування справи відповідно до вимог ст.13 Конвенції.

Обґрунтовуючи позицію щодо необхідності застосування строків передбачених ч.3 ст. 99 КАС України, колегія суддів зазначає, що у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Так, в рішенні у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія А, п.п. 35-36). Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом. Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб (див.рішення у справі «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom) від 22 жовтня 1996 року, п.п.51-52; і у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy-Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, п.п. 62-67). Якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з'ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п.57).

Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 28 березня 2006 року по справі "Мельник проти України" (Заява N 23436/03) в п.22 зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. Golder v. the United Kingdom, рішення від 21 лютого 1975 року, параграф 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Розглядаючи питання по справі за позовом ОСОБА_4, колегія суддів посилаючись на практику ЄСПЛ зазначає, що право звернення до суду може бути обмежено національним законодавством, в тому числі щодо строків звернення до суду.

Положення щодо строків звернення до суду встановлені у ст.99 Кодексу адміністративного судочинства. Тобто в поряду визначеному Законодавством.

Колегія суддів також зазначає на легітимність застосування таких строків, що також не заперечується практикою ЄСПЛ.

Щодо застосування принципу пропорційності у розумінні практики ЄСПЛ, слід зазначити, що як встановлено ч.3 ст.99 КАС України, передбачений місячний строк звернення до суду за захистом свого права.

При цьому з урахуванням дати ознайомлення з наказом про звільнення - 01 січня 2017 року та дати звернення до суду за захистом свого права - 18 травня 2017 року, позивач пропустив передбачений Законом строк звернення до суду більше ніж в 4 рази.

Суд зауважує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, тобто пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що повинно бути підтверджено належними доказами.

Колегія суддів зазначає, що в підтвердження поважності причини пропуску строку звернення Позивач послався на поганий стан здоров'я свого тестя, наявність неповнолітньої дитини та його працевлаштування.

До матеріалів справи надані: виписка з історії хвороби №4781/1840, відповідно якій ОСОБА_5 з грудня 2014 року хворів на онкологічну хворобу; свідоцтво про народження дитини; довідка від 07.07.2017 №0X000000001про працевлаштування позивача з 20.04.2017 на посаді охоронника в ТОВ «Охорона Компанія «На захисті», які підтверджують вищенаведені пояснення.

Проте колегія суддів вважає, що перелічені обставини не можуть бути поважними причинами пропуску строку для звернення до суду враховуючи, що такий строк був порушений майже в 4 рази. Колегія суддів також звертає увагу, що з 23.01.2017 Позивач став на облік в Добропільському міському центрі зайнятості та почав отримувати виплату допомоги по безробіттю, з квітня 2017 року він почав працювати, тобто певні процедури щодо звернення до державних органів, працевлаштування позивач здійснив.

Також колегія суддів вважає, що наявність неповнолітньої дитини, не може бути підставою для визнання поважними пропуску строків звернення до суду.

При таких обставинах, враховуючи тривалість пропуску звернення до суду за захистом порушеного права, колегія суддів приходить до висновку що навіть у сукупності наведених фактів, підстав для визнання причин поважними не має.

Згідно з п.9 ч.1 ст. 155 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Пунктом 4 частини 1 статті 202 КАС України встановлено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про поважність причин пропуску строків звернення до суду, при таких обставинах постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню а позов підлягає залишенню без розгляду.

Повний текст ухвали складений 22 вересня 2017 року.

Керуючись статтями 24, 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Національної поліції в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 р. у справі № 805/1952/17-а-задовольнити.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 19 липня 2017 р. у справі № 805/1952/17-а - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області , Атестаційної комісії № 5 Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про включення до списку поліцейських, які підлягають атестуванню, скасування висновку атестаційної комісії, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення - залишити без розгляду.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На підставі частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України складення рішення у повному обсязі відкласти на строк - до 5 днів.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня його складання в повному обсязі.

Головуючий О.О.Шишов

Судді І.В.Сіваченко

О.О.Чебанов