Справа № 712/4322/17
Суддя: Троян Т. Є.
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 712/4322/17
Провадження № 2-а/712/456/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа: ТОВ «СОИЛ» про визнання незаконним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Черкаської міської ради про визнання незаконним та скасування з моменту прийняття рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.12.2010 року №2032 «Про встановлення тарифів на послуги, що надаються на автомобільному ринку ТОВ «СОИЛ» по вул.Ярославська, 7».

В обґрунтування позову вказували на те, що спірне рішення прийняте з порушенням законодавства. Відповідач перевищив повноваження надані йому законодавством (пункт а підпункту 2 статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування»), оскільки автомобільний ринок ТОВ «СОИЛ» не відноситься до комунальної власності. Також постановою Кабінету Міністрів України №1548 від 25.12.196р. «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів місцевих рад щодо регулювання цін (тарифів)» повноваження сільським, селищним, міським радам щодо встановлення цін (тарифів) на надання в оренду торгових приміщень (площ) не передбачено. В порушення Наказу Міністерства економіки України та Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва №638/109 від 30.06.2009 року відповідач не переконався чи володіє на момент прийняття спірного рішення ТОВ «СОИЛ» торговими площами на праві власності. При встановленні тарифів товариство надало відповідачу недостовірну калькуляцію, куди була включена амортизація (322476 грн.) на неіснуючі на той час будівлі та земельний податок (260772 грн.), що дозволило товариству збільшити витрати та завищити собівартість послуг ще на 20 відсотків.

Зазначали, що між позивачем та ТОВ «СОИЛ» існують неврегульовані позадоговірні відносини, про що свідчать претензії з боку ТОВ «СОИЛ», щодо необхідності позивачу сплати заборгованості за отримані послуги. Проте, з вказаними претензіями з боку третьої особи позивач не погоджується.

Крім того, прийняття рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.12.2010 року №2032 «Про встановлення тарифів на послуги, що надаються на автомобільному ринку ТОВ «СОИЛ» по вул.Ярославська, 7» було здійснено з порушенням положень Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», не була дотримана процедура схвалення регуляторного акту, його оприлюднення та надання фізичним і юридичним особам надати свої пропозиції та зауваження. Тому, з урахуванням роз'яснень Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20.05.2013 року «Про судове рішення в адміністративній справі» (п.10.2) просили зазначене рішення виконавчого комітету визнати незаконним та скасувати з моменту прийняття.

Позивач та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, пояснивши, що незважаючи на те, що рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради №940 від 05.09.2017 року у зв'язку зі змінами у законодавстві, виконавчим комітетом визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.12.2010 року №2032 «Про встановлення тарифів на послуги, що надаються на автомобільному ринку ТОВ «СОИЛ» по вул.Ярославська, 7» вказане рішення підлягає скасуванню з моменту прийняття, оскільки не може породжувати жодних правових наслідків, у зв'язку із порушенням процедури його оприлюднення та прийняття відповідачем з перевищенням повноважень. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача Виконавчого комітету Черкаської міської ради - Стойко А.Ю. в судовому засіданні проти позову заперечував, оскільки оспорюваними рішеннями виконавчого комітету жодним чином не порушено права позивача.

Крім того, рішенням Виконавчого комітету Черкаської міської ради №940 від 05.09.2017 року у зв'язку зі змінами у законодавстві, виконавчим комітетом визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.12.2010 року №2032 «Про встановлення тарифів на послуги, що надаються на автомобільному ринку ТОВ «СОИЛ» по вул.Ярославська, 7», що свідчить про відсутність предмету спору.

Зазначав, що норми Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» до спірного рішення не застосовується, оскільки вказане рішення прийнято стосовно конкретного кола осіб та не встановлює норм права.

Представник третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «СОИЛ» - Василега А.П. вказував на безпідставність позовних вимог, оскільки тарифи на послуги, що надаються на автомобільним ринком, установлюються адміністрацією ринку за погодженням з виконкомом Черкаської міської ради, що передбачено пунктом 2 підрозділу «а» ст.28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». ТОВ «СОИЛ» надало розраховані тарифи до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, ці тарифи були погоджені рішенням №1128 від 14.08.2006 року. Наприкінці 2010 року, ТОВ «СОИЛ», враховуючи зміни законодавства щодо розміру мінімальної заробітної плати та ріст складових витрат з обслуговування і утримання торгових площ, надало до Виконавчого комітету Черкаської міської ради оновлені розрахунки тарифної плати, які також були погоджені рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради №2032 від 15.12.2010 року. Вказував на наявність у позивача ФОП ОСОБА_1 заборгованості по отриманню послуг ТОВ «СОИЛ», яка сягає 771 267, 91 грн., питання стягнення якої зупинено господарським судом Черкаської області до розгляду цієї справи. Зазначив, що розрахунок тарифів на послуги, що надаються ТОВ «СОИЛ», складаються з суми торгових площ, - для продавців автозапчастин та супутніх товарів 7643,7 кв.м., пунктів діагностики 1453,2 кв.м. Інші квадратні метри в розрахунок тарифів на послуги не входять. Просив відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Предметом оскарження у даному спорі є рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.12.2010 року №2032 «Про встановлення тарифів на послуги, що надаються на автомобільному ринку ТОВ «СОИЛ» по вул.Ярославська, 7».

Вказаним рішенням Виконавчим комітетом Черкаської міської ради встановлено тарифи на послуги, що надаються на автомобільному ринку ТОВ «СОИЛ» по вул.Ярославській,7, згідно з додатком. При цьому, виконавчий комітет керувався підпунктом 2 пункту «а» ст.28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 року №6-зп "Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України" частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З цього випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органудержавної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав. Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Тобто, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «СОИЛ» неодноразово направляло вимоги на адресу позивача щодо сплати заборгованості за користування торговими місцями №21, 22. Тарифи на послуги, що надаються на ринку ТОВ «СОИЛ» встановлені відповідно до рішення Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.12.2010 року №2032 та рішення Черкаської міської ради від 17.01.2005 року №7-133.

Позивач не погоджується із вказаними розрахунками, посилаючись на те, що між сторонами було укладено договори будівельного підряду від 2003 року та 2005 року, а також вказує на незаконність спірного рішення, яким встановлені тарифи на послуги.

Засади встановлення тарифів на послуги, що надаються у торгівельних об'єктах на момент прийняття спірного рішення були визначені Законом України «Про ціни та ціноутворення» від 03.12.1990 р. №507-XII, Законом України «Про місцеві державні адміністрації», Законом України «Про місцеве самоврядування», постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 року №1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)», Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», Наказом Міністерства економіки України та Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва №638/109 від 30.06.2009 року, Методичними рекомендаціями щодо базових моделей ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів, затверджених Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції України від 29.07.2004 року №281.

Так, відповідно до ст.6 Закону України «Про ціни та ціноутворення» від 03.12.1990 р. №507-XII встановлено, що в народному господарстві застосовуються вільні ціни і тарифи, державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи. Державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи встановлюються державними органами України. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування встановлюють державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи на роботи (послуги) в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (ст.9 вказаного Закону).

Відповідно до підпункту 2 пункту «а» ст.28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції, яка була чинною на момент прийняття спірного рішення до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а)власні (самоврядні повноваження): 2) встановлення в порядку і в межах, визначених законодавством тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, які встановлюються Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг України), транспортні та інші послуги.

Пунктом 12 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 року №1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)», в редакції на момент прийняття спірного рішення передбачено, що обласні державні адміністрації регулюють (встановлюють) граничні розміри плати за послуги, що надаються у торговельних об'єктах, на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів; граничні рівні цін, нормативи рентабельності (у розмірі не вище 20 відсотків) за надання в оренду торгових приміщень (площ), торговельно-технологічного та/або холодильного устаткування у торговельних об'єктах, наринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів.

Разом з тим, відповідно до абз.2 пункту 1 вказаної постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 року №1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)» повноваження, зазначені у додатку, не поширюються на тарифи, що встановлюються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до Методичних рекомендацій щодо базових моделей ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів, затверджених Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції України від 29.07.2004 року №281 автомобільний ринок - спеціалізоване торговельно-сервісне підприємство, на якому здійснюється реалізація транспортних засобів як нових, так і тих, що були в експлуатації, номерних агрегатів, а також запасних частин, мастильних матеріалів, автомобільних аксесуарів та засобів догляду за ними.

Вимоги до розміщення і улаштування автомобільного ринку аналогічні вимогам, що пред'являються до змішаних ринків. При цьому в торговельній зоні автомобільного ринку розташовують: криті ринки, павільйони; приміщення для проведення експертних досліджень; криті і відкриті ряди; майданчики для продажу транспортних засобів; заклади ресторанного господарства; підприємства з надання інших видів послуг; підприємства з продажу запасних частин до автомобілів, мастильних матеріалів, автомобільних аксесуарів та засобів догляду за ними.

Територія автомобільного ринку повинна бути поділена на спеціалізовані зони відповідно до асортименту товарів, що реалізуються. Рекомендується виділяти такі зони: транспортні засоби; запасні частини до транспортних засобів; мастильні матеріали; аксесуари; сервісні послуги.

Аналіз змісту вищевказаних норм законодавства дає підстави зробити висновок, що на момент прийняття спірного рішення Виконавчий комітет Черкаської міської ради діяв в межах своїх повноважень, передбачених підпунктом 2 пункту «а» ст.28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції, яка була чинною на момент прийняття спірного рішення.

В подальшому, Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради №940 від 05.09.2017 року у зв'язку зі змінами у законодавстві, визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.12.2010 року №2032 «Про встановлення тарифів на послуги, що надаються на автомобільному ринку ТОВ «СОИЛ» по вул.Ярославська, 7».

Разом з тим, суд вважає обґрунтованими посилання представника позивача на порушення відповідачем вимог Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", зокрема, щодо порядку оприлюднення проекту та здійснення аналізу регуляторного впливу.

Відповідно до статті 1 Закону про регуляторну політику регуляторний акт - це:

1) прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання;

2) прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Отже, законодавчо закріплено, що регуляторним актом може визнаватися як нормативно-правовий акт, так і інший офіційно письмовий документ, який відповідає певним ознакам.

З наведених вище визначень випливає, що для визнання нормативно-правового акта регуляторним необхідно, щоб такий акт або окремі його положення були спрямовані на правове регулювання господарських відносин або адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання.

До регуляторного органу статтею 1 Закону про регуляторну політику віднесено Верховну Раду України, Президента України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадову особу будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти. До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти.

Для визначення іншого офіційного письмового документа регуляторним актом., окрім вищезазначених умов, відповідно до Закону про регуляторну політику необхідна сукупна наявність таких ознак, як:

Документ повинен:

- встановлювати, змінювати чи скасовувати норми права;

- застосовуватися неодноразово;

- стосуватися невизначеного кола осіб.

Разом з тим, рішення про встановлення або погодження тарифів мають свої особливості.

Оскільки рішення про встановлення або погодження тарифів, за якими працюють підприємства приймаються органом місцевого самоврядування на підставі статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчі органи сільських, селищних міських рад, має місце втручання в господарську діяльність. Таким чином, вказані рішення спрямовані на правове регулювання господарських відносин, що є предметом регулювання регуляторного акта.

Тарифи розраховують суб'єкти господарювання. Тобто, суб'єкт господарювання встановлює плату за надані послуги і виконану роботу, враховуючи такі економічні показники, як собівартість, прибуток тощо.

Крім того, вказані рішення зачіпають інтереси й суб'єктів господарювання, які ці тарифи сплачують. У такому разі, господарська діяльність цих суб'єктів також підпадає під правове регулювання.

Отже, нормативно-правові акти, що встановлюють певні тарифи, є регуляторними актами.

Тобто, відповідачем не надано доказів виконання вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" щодо порядку оприлюднення проекту та здійснення аналізу регуляторного впливу.

Крім того, позивач вказує на порушення Наказу Міністерства економіки України та Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва №638/109 від 30.06.2009 року. З аналізу вказаного нормативно-правового акту вбачається, що прийняттю органом місцевого самоврядування рішення про встановлення тарифів на послуги передує наявність розрахунків економічно обґрунтованих витрат на надання таких послуг.

Відповідно до ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не виконано обов'язок та не надано доказів наявності на час встановлення оскаржуваним рішенням тарифів на послуги розрахунків економічно обґрунтованих витрат у відповідності до Наказу Міністерства економіки України та Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва №638/109 від 30.06.2009 року.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що приймаючи рішення відповідач діяв необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для правильного прийняття рішення, не на підставі чинного законодавства України.

Дійсно оскаржуване рішення скасоване відповідачем, однак не з тих підстав, на які посилається представник позивача.

Представником відповідача та третьої особи не спростовані доводи представника позивача.

Тому, на підставі ст. 171 КАС України, позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України, з відповідача на користь держави позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 640 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 2, 6-11, 17, 18, 69-71, 94, 159-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Черкаської міської ради, третя особа: ТОВ «СОИЛ» про визнання незаконним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати з моменту прийняття рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15.12.2010 року №2032 «Про встановлення тарифів на послуги, що надаються на автомобільному ринку ТОВ «СОИЛ» по вул.Ярославська, 7».

Стягнути з Виконавчого комітету Черкаського міської ради на користь держави судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 гривень.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ст. 186 КАС України.

Головуючий Т.Є. Троян