Справа № 320/1175/17-а (2-а/320/84/84/17)
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 вересня 2017 року справа № 320/1175/17-а (2-а/320/84/84/17)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Дурасової Ю.В.

суддів: Семененка Я.В. Добродняк І.Ю

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

на постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання здійснити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 51-53) просив визнати відмову відповідача у призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за станом здоровя, що перешкоджає провадженню виконання обовязків від 19.09.16 року протиправною, та зобовязати відповідача призначити йому щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків.

Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправною відмову відповідача при розгляді заяви ОСОБА_1 в призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків та зобовязано призначити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків.

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що законами України визначено право судді на відставку за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків та отримання щомісячного довічного грошового утримання, тому відмова відповідача в призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків є протиправною.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем (Мелітопольським об'єднаним управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області) подано апеляційну скаргу, згідно якою просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що на дату звернення позивача за переведенням з пенсії державного службовця на отримання щомісячного грошового утримання (21.09.2016 року) діяли норми Закону №2453 (чинний до 30.09.2016 року), де положення ст. 120 Закону №2453 передбачають, що щомісячне грошове утримання отримає суддя у відставці, стаж якого на посаді судді, що визначається ст. 135 Закону № 2453, становить не менше 20 років. Тому право на призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці у Тарана В,В. відсутнє. Крім того посилається на те, що оскаржуваною постановою з відповідача стягнено на користь позивача витрати, повязані зі сплатою судового збору у розмірі 640грн. Однак, у відповідності до п. 18 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» з 01.01.2017 року Пенсійний фонд України та його органи звільнено від сплати судового збору.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 04 серпня 2000 року № 959/2000 визначено внести зміну до Указу Президента України від 21 грудня 1998 року №1371 «Про звільнення суддів», замінивши слова щодо звільнення ОСОБА_1: - «у звязку з поданням заяви про звільнення за неможливістю виконувати свої повноваження за станом здоровя», словами «у звязку з поданням заяви про відставку за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків». 30.12.1998 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області де він працював з 23 березня 1990 року, та відраховано зі штату суду у відставку за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків. Позивач з 03 жовтня 2000 року отримує пенсію за віком, призначену згідно з Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723.

19.09.2016 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків. 25 листопада 2016 року відповідач відмовив позивачу в призначені щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в силу положення ст.120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453, оскільки щомісячне довічне грошове утримання отримує суддя у відставці, стаж якого на посаді судді, становить не менше 20 років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосувати норми Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ (в редакції Закону України від 10 грудня 2015 року), Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ, норми Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, закони приймаються на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус суддів та гарантії їх незалежності визначені Конституцією України та законом.

Згідно із положеннями статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Слід зазначити, що закони не можуть перебувати у незмінному, статичному стані; вони приймаються, змінюються і втрачають свою чинність, т.т. «народжуються, розвиваються та вмирають». Такий розвиток законів дає підстави для розвитку суспільних відносин і зокрема для розвитку держави. Держава діє за законами, що діють на даний час.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначена стаття Конституції акцентує свою позицію саме на відповідальності особи, т.т. саме відповідальність особи скасовується та помякшується з прийняттям нового закону.

Натомість, в справі, що розглядається не ставиться питання щодо відповідальності особи. Ставиться питання, чи може розповсюджувати свою дію закон, який втратив чинність (ст. 43 ЗУ "Про статус суддів" № 2862-ХІІ) на правовідносини, які продовжуються в межах дії іншого закону?

Питання щодо дії нормативно-правових актів у часі розглядалося Конституційним Судом України. Так, у Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншими нормативно-правовими актами.

Отже, в зазначеному рішенні Конституційного Суду України, визначено, що на правовідносини які виникли і закінчилися до набрання чинності «нового» закону не поширюється дія нового закону.

В справі, що розглядається правовідносини виникли в момент дії ЗУ "Про статус суддів", однак, дані правовідносини не закінчилися, вони продовжуються. При цьому, законодавство щодо даних правовідносин набуло змін.

Закон України "Про статус суддів" № 2862-ХІІ був введений в дію Постановою ВРУ від 15 грудня 1992 року № 2863-XII "Про порядок введення в дію Закону України "Про статус суддів" з моменту його опублікування 10 лютого 1993 року.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звільнений з посади судді в період дії Закону України "Про статус суддів" № 2862-ХІІ (а.с. 12 з.с). Отже до даних правовідносин на час звільнення позивача з посади був правомірно застосований Закон України "Про статус суддів" № 2862-ХІІ.

Згідно з частиною 1 статті 43 Закон України "Про статус суддів" № 2862-ХІІ суддя мав право на відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків.

При цьому, із набранням чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ з 1 січня 2011 року положення статті 43 Закону № 2862-ХІІ втратили чинність. Оскільки правовідносини не закінчилися з прийняттям «нового» закону, то норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ можуть бути застосовані до правовідносин, які продовжуються.

Відповідно до частини 5 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі: неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я (п. 3); подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням (9).

Матеріали справи містять копію Указу Президента України «Про звільнення суддів» № 1371 від 21.12.1998 року, згідно якого ОСОБА_1 звільнений у звязку з поданням заяви про відставку за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків (а.с. 11).

Відповідно до Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1, в п. 1.2. визначено, що щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом на підставі акта Верховної Ради України або Президента України про звільнення у звязку з поданням заяви про відставку, у тому числі у відставку за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків…, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше 3-х місяців з дня відрахування судді зі штату суду. У разі звернення пізніше 3-х місяців з дня відрахування судді зі штату суду щомісячне довічне утримання призначається з дня звернення.

Матеріали справи також містять Наказ №82/2 (з особливого складу) від 25.09.2000 року згідно якого ОСОБА_1 звільнений у звязку з поданням заяви про відставку за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків; підстава: Указ Президента України від 04.08.2000 р. № 959/2000 (а.с. 13).

Слід зазначити, що частиною 1 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» були окремо визначені: суддя у відставці і суддя у відставці за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків. Так, «Кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обовязків за власним бажанням або у звязку з закінченням строку повноважень. Суддя також мав право на відставку за станом здоровя, що перешкоджає продовженню виконання обовязків».

Позивач скористався своїм правом щодо одержання пенсії згідно ЗУ «Про державну службу», однак позивач не скористався своїм правом щодо одержання довічного грошового утримання у час, коли діяла дана норма. Натомість, на даний час норма, яка давала правові підстави для призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за станом здоровя відсутня. На даний час закон передбачає звільнення судді з посади (а не у відставку) за станом здоровя (Конституція України ст. 126 ч. 5 п. 3).

У відповідності до норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ (що діяв на час звернення позивача з заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці за станом здоровя) право судді на відставку обумовлене працею на посаді судді не менше 20 років.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позивач не може скористатися нормою, яка вже втратила чинність.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню. В задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись статтями 195, 197, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Мелітопольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області задовольнити.

Постанову Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06 червня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: Ю.В. Дурасова

Суддя: Я.В. Семененко

Суддя: І.Ю. Добродняк