Справа № 803/647/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/8569/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Федорчук І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3 до Головного управління ДФС (далі - ГУ ДФС) у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року ФОП ОСОБА_3 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Волинській області № 000404307 від 16.05.2017, яким йому було збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість (далі - ПДВ) із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 299 611,25 грн, в тому числі 239 689 грн за податковими зобов'язаннями та 59 922,25 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2017 позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 були задоволені в повному обсязі.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ГУ ДФС у Волинській області подало апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що оскаржувана постанова є необґрунтованою, винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що перевіркою правомірності визначення податкових зобов'язань та податкового кредиту, розрахунків з бюджетом та показників, відображених у деклараціях за 2015-2016 роки встановлено, що в порушення вимог п.п. «а» п.198.5 ст.198, п.199.1 ст.199 Податкового кодексу України (далі - ПК України), ФОП ОСОБА_3 до податкового кредиту в лютому 2015 та в січні 2016 було включено ПДВ в сумі 239 689 грн по операціях з придбання транспортних засобів у лізинг. Так, зокрема, апелянт зазначає, що на момент проведення перевірки підприємець дану суму сплачених коштів не відносив до витрат, що свідчить про відсутність участі вказаних транспортних засобів у його господарській діяльності. Судом першої інстанції також не враховано положення п.198.5 ст.198 та п.189.1 ст.189 ПК України. Крім того, ФОП ОСОБА_3 в ході проведення перевірки не було надано балансової вартості груп основних фондів. У зв'язку з цим, апелянт вважає, що позивачем були занижені податкові зобов'язання з ПДВ за лютий 2015 року в сумі 86 000 грн та 153 689 грн за січень 2016 року. Тому просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2017 та прийняти нову, якою відмовити ФОП ОСОБА_3 у задоволенні його адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2, яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача ОСОБА_1, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в період з 31.03.2017 по 21.04.2017 ГУ ДФС у Волинській області було проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2016, за результатами якої складено акт № 1149/13-04/НОМЕР_1 від 28.04.2017.

Перевіркою було встановлено порушення ФОП ОСОБА_3 порушення, зокрема, вимог п.п. «а» п. 198.5 ст. 198, п. 199.1 ст. 199 ПК України, в результаті чого занижено податкові зобов'язання з ПДВ за лютий 2015 року на суму 86 000,00 грн та за січень 2016 року в сумі 153 689,00 грн.

З акта перевірки убачається, що його висновки щодо порушення ФОП ОСОБА_3 вимог підпункту «а» пункту 198.5 статті 198 ПК України ґрунтувалися на тому, що останнім не було надано балансової вартості груп основних фондів. Крім того, використання підприємцем в оподатковуваних операціях автомобіля можливе лише по транспортним засобам, які зареєстровані на суб'єкта господарювання, а не на фізичну особу.

На підставі акта перевірки ГУ ДФС у Волинській області згідно п.54.3 ст.54, п.123 ст.123 ПК України було винесено спірне рішення, яким ФОП ОСОБА_3 збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на суму 239 689,00 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 59 922,25 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем правомірно включено суми ПДВ в розмірі 239 689 грн по операціях щодо отримання транспортних засобів у лізинг до складу податкового кредиту за лютий 2015 року та січень 2016 року. Спростовуючи доводи відповідача стосовно можливості використання приватним підприємцем автомобілів в оподатковуваних операціях за умови їх реєстрації на суб'єкта господарювання, суд першої інстанції, з врахуванням вимог пункту шостого Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 (далі - Порядок № 1388) прийшов до висновку, що транспортні засоби, які належать ФОП, реєструються за ними як за фізичними особами, оскільки цим Порядком не передбачена можливість такої реєстрації за ФОП. Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що придбані на умовах лізингу транспортні засобі використовуються позивачем у його господарській діяльності. Не погоджуючись з доводами відповідача про не надання позивачем до перевірки балансової вартості груп основних фондів, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність в останнього обов'язку вести облік основних фондів відповідно до вимог пункту другого Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 92 від 27.04.2000 (далі - Положення № 92).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються ПК України, який, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» № 723/97-ВР від 16.12.1997 (далі - Закон № 723/97-ВР), який визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу, відповідно до яких лізингоотримувачу надається право на користування предметом лізингу.

Частиною другою статті першої Закону № 723/97-ВР передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 14.1.97 статті 14 ПК України визначено, що лізингова (орендна) операція - господарська операція фізичної чи юридичної особи (орендодавця), що передбачає надання основних фондів у користування іншим фізичним чи юридичним особам (орендарям) за плату та на визначений строк.

Частиною третьою цього пункту передбачено, що лізингові операції поділяються на оперативний лізинг (оренда) - господарська операція фізичної або юридичної особи, що передбачає передачу орендарю основного фонду, придбаного або виготовленого орендодавцем, на умовах інших, ніж ті, що передбачаються фінансовим лізингом (орендою), а фінансовий лізинг (оренда) - господарська операція, що здійснюється фізичною або юридичною особою і передбачає передачу орендарю майна, яке є основним засобом згідно з цим Кодексом і придбане або виготовлене орендодавцем, а також усіх ризиків та винагород, пов'язаних з правом користування та володіння об'єктом лізингу.

Згідно частини четвертої цього пункту, лізинг (оренда) вважається фінансовим, якщо лізинговий (орендний) договір містить одну з таких умов : об'єкт лізингу передається на строк, протягом якого амортизується не менш як 75 відсотків його первісної вартості, а орендар зобов'язаний придбати об'єкт лізингу у власність протягом строку дії лізингового договору або в момент його закінчення за ціною, визначеною у такому лізинговому договорі; балансова (залишкова) вартість об'єкта лізингу на момент закінчення дії лізингового договору, передбаченого таким договором, становить не більш як 25 відсотків первісної вартості ціни такого об'єкта лізингу, що діє на початок строку дії лізингового договору; сума лізингових (орендних) платежів з початку строку оренди дорівнює первісній вартості об'єкта лізингу або перевищує її.

З врахуванням наведених вище положень ПК України та Закону № 723/97-ВР, суд першої інстанції вірно вказав, що сума договору фінансового лізингу має бути вищою або дорівнювати вартості придбання такого об'єкту лізингу. Відповідно частина вартості придбання лізингодавцем у постачальника самого об'єкту лізингу для лізингоотримувача має включатись в лізинговий платіж як відшкодування вартості предмета лізингу.

Відповідно до ст.16 Закону № 723/97-ВР, складовою частиною лізингових платежів є в тому числі винагорода лізингодавцю від лізингоотримувача за отримане у лізинг майно.

Згідно частини другої цієї статті, лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно, компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Стосовно висновків суду першої інстанції про правомірність включення сум ПДВ в загальному розмірі 239 689,00 грн по вказаних вище операціях до складу податкового кредиту в лютому 2015 року та в січні 2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно підпунктів «а», «б» пункту 185.1 статті 185 ПК України, об'єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю та операції з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

При цьому, згідно пункту «а» частини третьої цього пункту, постачанням товарів також вважаються фактична передача матеріальних активів іншій особі на підставі договору про фінансовий лізинг (повернення матеріальних активів згідно з договором про фінансовий лізинг) чи іншої домовленості, відповідно до якої оплата відстрочена, але право власності на матеріальні активи передається не пізніше дати здійснення останнього платежу.

При цьому, згідно п.187.6 ст.187 ПК України, датою виникнення податкових зобов'язань лізингодавця для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичної передачі об'єкта фінансової оренди (лізингу) у користування лізингоотримувачу.

Базою оподаткування, у відповідності до п.188.1 ст.188 цього Кодексу, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче ціни придбання об'єкта лізингу

У лізингоотримувача датою виникнення права на збільшення податкового кредиту для операцій фінансового лізингу є дата фактичного отримання об'єкта фінансового лізингу (абзац четвертий пункту 198.2 статті 198 ПК України).

При цьому, підпунктом 196.1.2 пункту 196.1 статті 196 ПК України передбачено, що нарахування та сплата процентів або комісій у складі лізингового платежу у межах договору фінансового лізингу не є об'єктом оподаткування ПДВ.

Перехід права власності на об'єкт лізингу від орендодавця (власника майна) до іншої особи (новому власнику майна) зі збереженням відповідних прав і обов'язків орендодавця за договором фінансового лізингу не змінює податкових зобов'язань орендодавця, орендаря й нового власника майна, сформованих до моменту передачі у власність такого майна (об'єкта лізингу) іншій особі (новому власнику майна).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, основним видом діяльності ФОП ОСОБА_3 є діяльність у сфері вантажного автомобільного транспорту, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АВ № 882994 від 04.06.2014.

23.01.2015 між ФОП ОСОБА_3 та ТзОВ «Віейбі Лізинг» було укладено договір фінансового лізингу № 150123-1/ФЛ-Ю-А, предметом якого став автомобіль Nissan X-Trail загальною вартістю 516 000,00 грн, в тому числі ПДВ в сумі 86 000,00 грн. Строк лізингу становить 12 місяців з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі.

22.12.2015 між ФОП ОСОБА_3 та ТзОВ «Український лізинговий фонд» укладено договір фінансового лізингу № 4150-01/12/15-Н до генерального договору фінансового лізингу № 4150 від 22.12.2015, предметом якого став автомобіль Toyota Hilux, загальною вартістю 922 135,00 грн, в тому числі ПДВ в сумі 153 689,17 грн. Строк лізингу становить 12 місяців з моменту підписання сторонами акту прийому-передачі.

Відповідно до зазначених договорів лізингодавцями було оформлено податкові накладні за № 1705 від 29.01.2015, № 362 від 30.12.2015.

З врахуванням того, що вказані господарські операції відповідачем не оспорені та не визнані недійсними, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, ФОП ОСОБА_3 було правомірно включено суми ПДВ в загальному розмірі 239 689,00 грн по даних операціях до складу податкового кредиту в лютому 2015 року та в січні 2016 року.

Щодо тверджень податкового органу про те, що використання приватним підприємцем в оподатковуваних операціях автомобілів можливе лише по транспортних засобах у випадку їх реєстрації на суб'єкта господарювання, а не на приватну особу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п.6 Порядку № 1388, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС. Транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що неможливість державної реєстрації транспортних засобів за ФОП не позбавляє їх права на податковий кредит за операціями з придбання транспортних засобів, якщо були дотримані умови його формування, визначені ПК України, оскільки, як зазначалось вище та передбачено Порядком № 1388, транспортні засоби реєструються за їх власниками (фізичними чи юридичними особами), а реєстрація за ФОП не передбачена, тому у свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів не може зазначатися як їх власник ФОП.

Крім того, ст.51 Цивільного кодексу України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Податковим законодавством не встановлено особливих умов для формування податкового кредиту для фізичних осіб-суб'єктів господарювання, зареєстрованих платниками податку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, транспортні засоби використовуються ФОП ОСОБА_3 у його господарській діяльності, що підтверджується копіями подорожніх листів службового автомобіля.

Крім того, висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача обов'язку вести облік основних фондів, зроблено у відповідності з вимогами п.2 Положення № 92, що спростовує доводи контролюючого органу про неправомірність віднесення до податкового кредиту сплачених за придбання транспортних засобів, щодо яких відсутнє ведення балансової вартості основних фондів.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2017 року по справі № 803/647/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
І. О. Яворський

Повний текст ухвали складено 25.09.2017.