Справа № 182/3631/17 (2-а/0182/358/2017)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2017-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

22 вересня 2017 рокусправа № 182/3631/17 провадження №2-а/0182/358/2017

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Нікопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

на постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року по справі №182/3631/17 (провадження №2-а/0182/358/2017) за позовом ОСОБА_1 до Нікопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов`язання призначити пенсію за віком, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила зобов'язати Нікопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області призначити позивачу виплату пенсії за віком з 27.12.2016 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що у 1998 році вона виїхала з України на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де перебуває на консульському обліку посольства України. Перед виїздом за кордон вона мешкала за адресою: АДРЕСА_1. При віці 70 років і страховому стажі 45 років, позивач вважає, що досягла усіх необхідних умов для призначення пенсії за віком, встановлених ч.1 ст.26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». У грудні 2016 року вона,через представника, звернулася до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком, разом з оригіналами усіх необхідних документів, які були надані для огляду та їх засвідченими копіями. Відповідач Листом від 29.12.2016 року повідомив позивача, що для призначення пенсії позивачу слід особисто звернутися до пенсійного органу з паспортом громадянина України.

Постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року адміністративний позов задоволено частково, а саме: зобов'язано Нікопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 27 грудня 2016 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. В іншому відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Нікопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову

відмовити. Апеляційна скарга фактично обґрунтована тими доводами, які стали підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, мешкала за адресою: АДРЕСА_1, та працювала на території України, що підтверджується трудовою книжкою (а. с. 11-88).

Згідно трудової книжки трудовий стаж ОСОБА_1 починається з 19 травня 1964 року по 30.10.1998 року.

В 1998 році ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

27.12.2016 року ОСОБА_1, через свого представника по нотаріальній довіреності, звернулася до відповідача, з особистою апостильованою заявою про призначення пенсії за віком, підпис ОСОБА_1 посвідчений нотаріально, а також з необхідним пакетом документів для такого призначення (а.с. 89-94).

Листом за №Ф-252-5 від 29.12.2016 року відповідач повідомив ОСОБА_1, що для призначення пенсії позивачу слід особисто звернутися до пенсійного органу з паспортом громадянина України (а.с. 95-96).

Вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне місце проживання в Україні, а тому відповідач безпідставно відмовив позивачу в реалізації конституційного права на пенсійне забезпечення.

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується з огляду на наступне.

Стаття 25 Конституції України гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (стаття 33 Конституції України).

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1058-IV загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, хоч і проживає постійно в Ізраїлі, однак є громадянкою України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально (стаття 44 Закону № 1058-IV).

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058-IV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1, (далі-Порядок) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Отже, зазначеними нормами права передбачена можливість звернення за призначенням пенсії за віком через представника, який дії на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до п.2.23 Порядку, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Згідно із п.4.1 Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Згідно із п.4.3 Порядку, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Проте всупереч наведеній нормі відповідачем не було прийнято рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 за її заявою або про відмову в призначенні пенсії. Вказану заяву було розглянуто та надано відповідь в порядку Закону України «Про звернення громадян».

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що відповідачем не розглянуто належним чином заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, та не прийнято передбаченого Порядком № 22-1 рішення за її заявою, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що належним способом захисту прав позивача у спірних відносинах є зобов'язання Нікопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 27 грудня 2016 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

З огляду на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне і обґрунтоване рішення, у зв'язку з чим підстав для його скасування, в межах доводів апеляційної скарги, не існує.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206 КАС України, суд-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області залишити без задоволення, а постанову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року по справі №182/3631/17 (провадження №2-а/0182/358/2017) - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк