Справа № 825/1349/17
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 року Чернігів Справа № 825/1349/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Житняк Л.О.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівської області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

31.08.2017 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівської області (далі - ДСАУ у Чернігівській області), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області (далі - ГУ ДКСУ у Чернігівській області), в якому просить:

- визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівської області щодо здійснення позивачу нарахування та виплати суддівської винагороди згідно Закону України від 07.07.2010 № 2453 "Про судоустрій та статус суддів" з урахуванням Закону України від 06.12.2016 № 1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" за період з 01.01.2017 по 03.03.2017 та виплат при звільненні у відставку (невикористаної відпустки, матеріальної допомоги та вихідної допомоги), виходячи з посадового окладу, розрахованого з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівської області здійснити нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди згідно Закону України від 07.07.2010 № 2453 "Про судоустрій та статус суддів " за період з 01.01.2017 та виплат при звільненні у відставку (невикористаної відпустки, матеріальної допомоги та вихідної допомоги), виходячи з посадового окладу, розрахованого з мінімальної заробітної плати, визначеної ст.8 Закону України "Про державний бюджет України за 2017 рік", який становить 3 200,00 грн, з урахуванням вже виплачених платежів.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до п.23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 1402) визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Так, згідно з ч.3 ст.133 від 07.07.2010 № 2453-VІ Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Таким чином, позивач наполягає на тому, що посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, визначеного ч.3 ст.133 Закону № 2453.

Також позивач вказує, що Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 06.12.2016 № 1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" відповідно до ст.130 Конституції України, ч.1 ст.135 Закону України від 02.06.2016 № 1402 "Про судоустрій та статус суддів" не можуть регулювати питання розміру суддівської винагороди і Законом № 1774 не внесено змін до Закону № 1402 чи Закону № 2453. В частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому зважаючи на приписи ч.1 ст.135 Закону № 1402 відсутні законодавчі підстави враховувати п.3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774 при обчисленні розміру та нарахуванні суддівської винагороди.

Позивач в судове засідання не з'явився, про місце та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. При цьому, через канцелярію суду надав свої письмові заперечення, в яких у задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, а також клопотання про розгляд справи за його відсутності.

ГУ ДКСУ у Чернігівській області в судове засідання також не з'явилося, надавши письмові пояснення по справі, в яких розгляд справи просило провести без участі представника ГУ ДКСУ у Чернігівській області.

За наведених обставин, у відповідності до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України, суд визнав за можливе розглянути спір по суті на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Верховної Ради України від 06.04.2000 № 1617 позивача обрано суддею Прилуцького районного суду Чернігівської області безстроково. Наказом від 28.04.2000 №32/2-ос позивачу продовжено термін повноважень судді районного суду м. Прилуки безстроково з 28.03.2000.

Указом Президента України "Про призначення голів, заступників голів районних (міських) судів" та переведення судів від 14.08.2000 № 974/2000 призначено повторно головою Прилуцького районного суду Чернігівської області.

Указом Президента України "Про переведення від 23.03.2004 № 358/2004" було переведено на посаду новоутвореного Прилуцького міськрайонного суду та призначено головою цього ж суду. Наказом Державної судової адміністрації України від 27.03.2004 № 27-о, позивача призначено виконуючим обов'язки голови Прилуцького міськрайонного суду. Наказом ДСА України від 30.07.2004 на підставі Указу Президента України від 14.07.2004 № 791/2004 позивач був призначений головою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області. Рішенням Ради суддів України від 17.07.2009 повторно призначений строком на п'ять років головою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області.

У зв'язку з набранням чинності нового законодавства позивач був повторно обраним на посаду голови даного суду з 17.06.2014 терміном на один рік.

В подальшому, наказом Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27.05.2015 приступив до виконання повноважень голови Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області терміном на два роки.

03.03.2017 рішенням Вищої ради правосуддя від 02.03.2017 № 402/0/15-17 позивача було звільнено з посади голови Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у зв'язку з поданням заяви про відставку, про що також винесено наказ Прилуцького міськрайонного суду від 03.03.2017 № 483/120/17.

На момент звільнення позивача, йому була нарахована та виплачена суддівська винагорода з січня по день звільнення, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога у розмірі трьох місячних суддівських винагород.

Як вбачається з розрахункового листа позивача, всі виплати проведені виходячи із розрахунку посадового окладу судді у розмірі 16 000,00 грн на місяць.

Вважаючи такі дії відповідача щодо не виплати суддівської винагороди виходячи із розміру посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зважає на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Станом на момент виникнення спірних правовідносин, розмір посадового окладу судді регулюється ст.135 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (Закон № 1402), у відповідності до ч.1 якої суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Цим Законом базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно з ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року становить 1600 грн.

При цьому у відповідності до п.22 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість, згідно п.23 цього розділу до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010р., №№41-45, ст.529; 2015р., №№18-20, ст.132 із наступними змінами).

Попередньо, ч.3 ст.133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (Закон № 2453) встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Однак, ч.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (Закон № 1774), що набрав чинності з 01.01.2017, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

У рішенні від 15.11.1996 у справі "Кантоні проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються.

Так, свою позицію позивач обґрунтовує тим, що положення п.23 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402 містить бланкетну норму та відсилає суб'єктів правовідносин до Закону № 2453, зміни до якого в частині розміру посадового окладу судді не вносились. А тому, зміни у законодавстві щодо саме його посадового окладу не відбулися, відтак, позивач з січня 2017 року мав право на обчислення його посадового окладу у розмірі 10 мінімальних заробітних плат - 32000,00 грн, і відповідно проведення всіх виплат при звільненні виходячи з такого розрахунку.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Як вбачається з ч.3 ст.133 Закону № 2453 вказана норма містить сталу складову: "10" та динамічну: "мінімальних заробітних плат".

Таким чином, з наведеного слідує, що Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" є останнім за датою ухвалення та є чинним, і встановлює обрахунок окладу судді місцевого суду у певній кількості прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а не у мінімальних заробітних платах, як це було у попередньому законі.

В свою чергу, Закон України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", який частково втратив свою чинність, встановлює до проведення кваліфікаційного оцінювання судді лише кількість таких прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з яких саме складається його посадовий оклад, а саме - 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Також, п.3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Так, у рішенні від 19.04.2000 № 6-рп/2000 Конституційний Суд України охарактеризував сутність бланкетної норми, зазначивши, що основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст, а зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону.

Оскільки інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, суд приходить до висновку, що положення Закону № 1774 не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру посадового окладу та заробітної плати, що має бути враховано при визначенні її величини.

Тобто, з урахуванням Законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, а також від 07.07.2010 № 2453-VI, та Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", з 1-го січня 2017 року посадовий оклад судді, який не проходив кваліфікаційне оцінювання, становить 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме 16 000 грн.

Крім того, згідно з ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

У відповідності до ст. 119 Бюджетного кодексу України нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають:

- бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет);

- напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі) або в порядку використання бюджетних коштів;

- бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання бюджетних коштів).

На поточний рік фонд оплати праці судам доведено в розмірі, розрахованому відповідно до умов нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання (16 000 грн для місцевих судів). Різниця між фондом оплати праці суддям, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, та фондом оплати праці на зазначених вище умовах судам не доведено, а створено в ДСА України відповідний централізований фонд. Виділення судам за рахунок вказаного централізованого фонду додаткового обсягу фонду оплати праці на покриття зазначеної вище суми різниці здійснюється протягом 2017 року по мірі проходження суддями кваліфікаційного оцінювання.

А тому враховуючи, що Законом України від 21.12.2016 № 1801-VIII "Про державний бюджет України на 2017 рік" видатки на оплату праці суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32 000,00 грн, не передбачені, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу поза межами видатків державного бюджету на його оплату праці.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 13.07.2016 у справі № 820/4653/15.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення, зокрема статті 95 Конституції України, в Рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України.

Також, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 27.11.2008 № 26-рп/2008, закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами і територіальними громадами.

Зі змісту ч.2 ст.95 Конституції України, якою встановлюється, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків, слідує, що вони не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівської області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 41, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк