Справа № 807/618/16
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2017-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 вересня 2017 рокум. Ужгород№ 807/618/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання Гулай М.В.

за участі сторін:

позивача: ОСОБА_1;

представників відповідача: ОСОБА_2 та ОСОБА_3;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління державної казначейської служби України в Закарпатській області представник не зявився;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Берегівського районного комітету профспілки працівників державних установ представник не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Головне управління державної казначейської служби України в Закарпатській області та Берегівський районний комітет профспілки працівників державних установ про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії, стягнення ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, виплату середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 14 вересня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанову у повному обсязі було складено 19 вересня 2017 року.

04 травня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Прокуратури Закарпатської області, треті особи: Головне управління державної казначейської служби України в Закарпатській області та Берегівський районний комітет профспілки працівників державних установ, якою просила суд: "1. Відкрити провадження у адміністративній справі; 2. Визнати протиправними дії прокуратури Закарпатської області щодо процедури звільнення, ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за період з 02 липня 2015 року по 03 грудня 2015 року включно відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру", невиплати середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та безпідставного стягнення профспілкових внесків за період роботи в органах прокуратури Закарпатської області; 3. Стягнути з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 42482,05 грн. за період з 02 липня 2015 року по 03 грудня 2015 року включно відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру"; 4. Стягнути з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 незаконно утримані профспілкові внески в сумі 1481,27 грн.; 5. Зобовязати прокуратуру Закарпатської області виплатити середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку; 6. Зобовязати прокуратуру Закарпатської області відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн.".

Позов мотивовано тим, що позивач працювала в органах прокуратури Закарпатської області з листопада 2011 року на різних посадах. 14 грудня 2015 року була звільнена зі своєї посади у звязку з реорганізації органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі статті 51 частини 1 пункту 9 Закону України "Про прокуратуру". Позивач зазначає, що існує два накази про звільнення прокурора Закарпатської області під одним і тим же реєстраційним номером та від тієї ж самої дати, але з різними підставами для звільнення. Крім того, відповідачем з заробітної плати позивача за весь період роботи в органах прокуратури незаконно щомісяця утримувались профспілкові внески. Позивач зазначає, що жодних заяв про вступ у профспілкову організацію не подавав. Також розрахунок з позивачем був здійснений не вчасно та не повністю чим відповідачем порушено статтю 116 частину 1 та статтю 44 КЗпПУ. Окрім того прокуратуро Закарпатської області на момент звільнення позивача не виплачена в повному обсязі заробітна плата у відповідності до вимог статті 81 частини 2 Закону України "Про прокуратуру". Позивач зазначає, що вказані вище дії відповідача заподіяли їй моральні страждання, а тому вважає, що відповідач згідно статті 237-1 КЗпП України зобовязаний відшкодувати її моральний збиток в розмірі 30000,00 грн..

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, що нею зазначені у позовній заяві та просила задовольнити таку у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували та просили суд відмовити у задоволенні позовної з підстав викладених у письмових запереченнях та додаткових поясненнях. Зокрема зазначили, що враховуючи позицію Генеральної прокуратури України щодо необхідності доповнення підстав звільнення працівників прокуратури статтею 40 частиною 1 пунктом 1 КЗпП України з метою забезпечення їх гарантій на отримання вихідної допомоги при звільненні у звязку із скороченням, відділом роботи з кадрами до наказів про звільнення прокурорських працівників у тому числі і позивачу були внесені відповідні зміни. Таким чином на підставі вказаного, позивачу додатково було виплачено лише вихідну допомогу. З приводу тверджень позивача щодо неналежності її до первинних профспілкових організацій, то відповідач зазначає, що вони є неправдивими, оскільки із матеріалів засідань первинної профспілковиої організації Берегівської міжрайонної прокуратури, позивач, як член такої організації брала активну участь у роботі вказаного органу та мала безпосереднє відношення до вирішення питання про розпорядження коштами профспілкової організації. Також представники відповідача зазначили, що відсутні правові підстави для виплати позивачеві заборгованості по заробітній платі за період з 02 липня 2015 року по 03 грудня 2015 відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру". На підставі вищенаведеного просять суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Розгляд даної справи неодноразово відкладався у звязку з існуванням на те обєктивних причин.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач з листопада 2011 року по грудень 2015 року працювала на різних посадах в органах прокуратури, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.а.с. 30-34).

15 липня 2015 року набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" № 1697-VII.

У відповідності до статті 51 частини 1 пункту 9 Закону України "Про прокуратуру", прокурор звільняється з посади, зокрема, у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Наказом прокурора Закарпатської області № 1178 к від 14 грудня 2015 року позивача звільнено з посади прокурора прокуратури міста Ужгорода та з органів прокуратури Закарпатської області у звязку з реорганізацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі статті 51 частини 1 пункту 9 Закону України "Про прокуратуру" (а.с. 28).

Відповідачем також був виданий ще один Наказ прокурора Закарпатської області №1178 к від 14 грудня 2015 року, яким позивача звільнено з посади прокурора прокуратури міста Ужгорода та з органів прокуратури Закарпатської області у звязку з реорганізацією органу прокуратури та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі статті 51 частини 1 пункту 9 Закону України "Про прокуратуру", статті 40 частини 1 пункту 1 КЗпП України (а.с. 29). Тобто відповідачем додатково, у вказаному наказі, зазначено посилання на норму КЗпП України.

Отже, судом встановлено, що наявні два накази прокурора Закарпатської області під одним реєстраційним номером та від тієї ж самої дати щодо звільнення позивача.

Відповідно до статті 2 частини 1 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Таким чином законодавець визначив необхідним для того щоб був ефективним адміністративний процес (досяг своєї мети) наявність порушених, зокрема, прав, свобод та інтересів фізичних осіб.

Наявність двох наказів з однією ж тією датою та номером не свідчить про наявність порушених відповідачем прав, свобод та інтересів позивач.

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про прокуратуру" щодо удосконалення та особливостей застосування окремих положень" було внесено ряд змін. Зокрема, у розділі XII "Прикінцеві положення" законодавець визначив, що Закон України "Про прокуратуру" набирає чинності з 15 липня 2015 року, крім: статті 12 та Додатка до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, які набирають чинності з 15 грудня 2015 року". Підпункт 1 пункту 3 доповнено словами "(їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року".

Таким чином законодавець визначив, що з 15 грудня 2015 року починають функціонувати місцеві прокуратури. А відтак 14 грудня 2015 року є останнім робочим днем попередніх працівників прокуратур, які з 15 грудня 2015 року припиняють свою діяльність. У звязку з цим дата, яка зазначена у спірному наказі "14 грудня 2015 року" відповідає Закону України "Про прокуратуру" та вказує на те, що 14 грудня 2015 року у позивача був останній робочий день на посаді прокурора прокуратури міста Ужгорода.

Щодо позовної вимого позивача, яка повязана із стягненням профспілкових внесків за період роботи в органах прокуратури Закарпатської області, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що обєднує громадян, повязаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання).

Статтею 26 частиною 1 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", членами профспілок можуть бути особи, які працюють на підприємстві, в установі або організації незалежно від форм власності і видів господарювання, у фізичної особи, яка використовує найману працю, особи, які забезпечують себе роботою самостійно, особи, які навчаються в навчальному закладі. Громадяни України вільно обирають профспілку, до якої вони бажають вступити. Підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами.

Згідно статті 42 частин 3 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" за наявності письмових заяв працівників, які є членами профспілки, роботодавець щомісячно і безоплатно утримує із заробітної плати та перераховує на рахунок профспілки членські профспілкові внески працівників.

Згідно розрахункових листів, що не заперечується й відповідачем, вбачається, що із заробітної плати позивача за весь період роботи в органах прокуратури щомісяця утримувалися профспілкові внески, загальна сума яких складає 1487,27 грн. (а.с. 43).

Відповідно до листа прокуратури Закарпатської області від 31 березня 2016 року, позивача було повідомлено про те, що утримані з позивача профспілкові внески за період роботи в органах прокуратури області перераховані на рахунки первинних профспілкових організацій, які діяли у Берегівській та Хустській міжрайонних прокуратурах ( а.с.42).

Однак, відповідно до відповідей Берегівської місцевої прокуратури від 17 лютого 2016 року, Хустської місцевої прокуратури від 17 лютого 2016 року, Ужгородської місцевої прокуратури від 19 лютого 2016 року на інформаційний запит позивача в частині надання копії заяви про вступ до первинної організації профспілки прокуратури, зазначено, що така заява відсутня (а.с.а.с. 39-41). Під час судового розгляду такої заяви також не було надано й представниками відповідача як і заяви позивача щодо щомісячного і безоплатного утримання із заробітної плати та перерахунку на рахунок профспілки членських профспілкових внесків.

Суд критично оцінює посилання представників відповідача на те, що позивач приймав участь у засіданнях первинної профспілкової організації Берегівської міжрайонної прокуратури, приймала активну участь у роботі вказаного органу та мала безпосереднє відношення до вирішення питання про розпорядження коштами профспілкової організації. Необхідно зазначити, що така участь мала лише формальне значення, що мала не меті лише формальну підставу для отримання коштів. Відсутність відповідних письмових заяв позивача свідчать про те, що така не була членом профспілкових організацій, а відтак будь-яке утримання коштів з метою сплати профспілкових внесків за відсутності заяви працівника є протиправним.

Доказів належності позивача до професійної спілки та його письмової згоди на утримання із заробітної плати членських профспілкових внесків відповідачем за час розгляду справи також надано не було.

Що стосується вимог позивача про визнання протиправними дій прокуратури Закарпатської області щодо невиплати заробітної плати за період з 02 липня 2015 року по 03 грудня 2015 року відповідно до статті 81 Закону України "Про прокуратуру" необхідно вказати таке.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України визначено Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року за № 1697-VІІ (далі по тексту - Закон України № 1697-VІІ). Відповідно до ст. 4 цього Закону організація та діяльність органів прокуратури визначаються Конституцією України, цим та іншими Законами України.

Питання оплати праці прокурорів врегульовано статтею 81 Закону України № 1697-VІІ, відповідно до частин 9 якої фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до статті 81 частини 3 Закону України № 1697-VІІ, який як зазналося вище, набрав чинності з 15 липня 2015 року, посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлено у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат. Посадовий оклад керівника місцевої прокуратури встановлено у розмірі 1,5 посадового окладу прокурора місцевої прокуратури (стаття 81 частина 5 пункт 11 Закону України № 1697-VІІ).

Абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону України № 1697-VІІ (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VІІІ) Кабінет Міністрів України зобовязано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про оплату праці", умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною 3 цієї статті та частини 1 статті 10 цього Закону. Згідно зі статтею 13 цього Закону оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці вищезазначених установ і організацій затверджуються одночасно з бюджетом.

Пунктом 9 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", що діяв на час спірних відносин, установлено, що норми і положення, зокрема статті 81 Закону України "Про прокуратуру", застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року за № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури", зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року за № 763, визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року за № 1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" (набрала чинності з дня її опублікування 15 грудня 2015 року та застосовується з 01 грудня 2015 року) визначено, що у межах видатків на оплату праці, затверджених у кошторисі прокуратури, за рахунок виплат, повязаних з індексацією, надбавок, доплат, премій підвищуються на 25 відсотків посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 № 505.

Таким чином, на час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників прокуратури була закріплена постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року за № 505, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року за № 763. Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу ХIII Закону України № 1697-VII обовязки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.

Згідно зі статтею 23 частинами 1 та 2 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобовязання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до статті 51 частини 1 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Ураховуючи вищезазначене, прокуратура Закарпатської області, як головний розпорядник бюджетних коштів, не мала правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників місцевих прокуратур поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 12 липня 2016 року, що ухвалена у справі № 820/4648/15 та від 13 липня 2016 року, що ухвалена у справі № 820/4653/15, за змістом яких у разі невиконання Кабінетом Міністрів України покладених обов'язків щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із законами, відсутні підстави для визнання протиправними дій та бездіяльності відповідного державного органу. Верховний Суд України, розглянувши справу № 820/4648/15, дійшов висновку про відсутність підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці працівників апарату суду.

Відповідно до статті 244-2 частини 2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до наказу від 14 грудня 2015 року за № 1178 к, позивач був звільнений 14 грудня 2015 року, тобто в розумінні статті 116 КЗпП України у цей день відповідач зобовязаний був виплатити всі суми, що належали позивачеві від відповідача. Суд зазначає, що законодавець встановив обовязок саме щодо виплати, а не нарахування чи передачі платіжних документів до відповідних фінансових установ.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що фактичний розрахунок із позивачем відбувся 30 грудня 2015 року, що стверджується банківською випискою та довідкою від 06 вересня 2017 року за № 113-вих 17 (а.с.а.с. 219-221).

Відповідно до статті 117 частини 1 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, в розумінні статті 117 частини 1 КЗпП України відповідач зобовязаний виплатити ОСОБА_1 її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 15 грудня 2015 року по 30 грудня 2015 року.

Щодо вимоги позивача, що стосується відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Заподіяну позивачеві моральну шкоду, позивач повязує із моральними переживаннями та стражданнями, у звязку з порушенням її прав органом, який в першу чергу повинен дотримуватися законодавства, захищати громадян від незаконних дій. У звязку з цим позивач визначив моральну сатисфакцію у розмірі 30000,00 грн..

Згідно зі статтею 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 21 частиною 4 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю субєкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів субєктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз припису наведеної норми дає підстави для висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише субєктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень.

Згідно з пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 №4, судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи. Відповідно до статті 70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує зусилля прикладені позивачем щодо поновлення на роботі, у тому числі оскарження попередніх наказів відповідача (вжитих заходів для відновлення своїх трудових прав), тривалий час поновлення на роботі, характер порушення її прав. Враховуючи статус відповідача а також функції які покладені на прокуратуру законодавцем суд вважає, що достатньою сатисфакцією щодо розміру заподіяної позивачеві моральної шкоди у 1500 грн..

Правову позицію щодо необхідності відшкодування моральної шкоди у трудових правовідносинах викладено Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року, що ухвалена у справі за № 6-23цс12, яку, відповідно до статті 2442 частини 2 КАС України, враховує суд при вирішенні даного спору.

На підставі наведеного та керуючись статтями 160-163, 256 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області задовольнити частково.

Визнати протиправними дії прокуратури Закарпатської області щодо не проведення розрахунку у день звільнення.

Визнати протиправними дії прокуратури Закарпатської області щодо стягнення з ОСОБА_1 профспілкових внесків.

Стягнути з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 1481,27 грн. стягнутих з неї профспілкових внесків.

Зобовязати прокуратуру Закарпатської області виплатити ОСОБА_1 її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 15 грудня 2015 року по 30 грудня 2015 року.

Стягнути з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1500 грн..

Присудити на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 18,55 грн. за рахунок бюджетних асигнувань прокуратури Закарпатської області.

У задоволенні позовної заяви в частині решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У випадках, встановлених статтею 167 частиною 4 цього Кодексу десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СуддяОСОБА_4