Справа № 804/6928/16
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2017-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2017 р. Справа № 804/6928/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н. В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Васильківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду на новий розгляд згідно ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017р. надійшла адміністративна справа №804/6928/16 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області із позовними вимогами, з урахування уточнень від 09.11.2016р. та від 03.04.2017р. щодо зобов'язання відповідача виплатити на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку по виплаті вихідної допомоги за період з 24.06.2016р. по 30.09.2016р. у розмірі 6627, 06 грн.
Ухвалою від 31.03.2017р. адміністративну справу №804/6928/16 прийнято до провадження суду та справу призначено до розгляду у судовому засіданні.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із Управлінням Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області та була звільнена з роботи за власним бажанням 04.06.2015р., однак відповідачем при звільненні ОСОБА_2 не виплачено вихідну допомогу, передбачену згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з чим позивач оскаржила такі дії у судовому порядку. За результатами розгляду адміністративної справи №804/8122/15 судом винесено остаточне рішення, у якому встановлено, що Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області незаконно не виплачено ОСОБА_2 при звільненні вихідну допомогу та допущено затримку розрахунку, який у подальшому було виплачено лише за період з 08.06.2015р. по 23.06.2016р. Водночас, позивач вважає, що Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області зобов'язане їй виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні і за період з 24.06.2016р. по 30.09.2016р., у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом.
Позиція відповідача відображена у запереченнях на позов та аргументована безпідставністю позовних вимог. Так, відповідач зазначає, що питання стягення з пенсійного органу на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги вирішувалось в рамках розгляду адміністративної справи №804/8122/15, за підсумками якої судом винесено рішення, що набрало законної сили та виконано відповідачем у повному обсязі 30.09.2016р. Відповідач зауважує, що у рішенні суду по справі №804/8122/15 визначено конкретний період та розраховано суму середнього заробітку, що підлягала до виплати ОСОБА_2, однак позивач дане судове рішення не оскаржила, а період з 24.06.2016р. по 30.09.2016р. фактично є строком протягом якого тривало оскарження рішення суду першої інстанції по справі №804/8122/15, тому задоволенню не підлягає.
Також до суду надійшли від Васильківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області заперечення на позов від 28.04.2017р., у яких зазначено, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України №99 від 16.12.2016р. шляхом злиття територіальних управлінь Пенсійного фонду України утворилось Васильківське об'єднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, яке є правонаступником усіх прав та обов'язків, зокрема, реорганізованого Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області.
У відповідності до ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України - у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне здійснити заміну відповідача по справі №804/6928/16 на Васильківське об'єднане управління Пенсійоного фонду України Дніпропетровської області.
У судове засідання призначене на 28.04.2017р. позивач або його уповноважений представники та представник відповідача у судове засідання не з'явились.
Частиною 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи те, що позивач або його уповноважений представники та представник відповідача у судове засідання не з'явились, ухвалою суду від 28.04.2017р. відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, справу №804/6928/16 призначено до розгляду у письмовому провадженні на підставі наявних в справі доказів, за відсутності сторін.
Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, судом встановлено наступне.
Зі змісту наявної у матеріалах справи трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 слідує, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до наказу №43-0 від 30.08.2011 року була призначена на посаду головного спеціаліста відділу виконання бюджету, бухгалтерського обліку та контролю за використанням коштів Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області та прийняла присягу державного службовця.
05.06.2015р. згідно наказу Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області за №21-ос ОСОБА_2 було звільнено з посади головного спеціаліста відділу виконання бюджету, бухгалтерського обліку та звітності Управління за власним бажанням за частиною 3 статті 38 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.
Наведене також підтверджується Довідкою Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області за №2966/03/31 від 25.06.2015р., у якій також зазначено, що середньомісячна заробітна плата позивача за останні два місяці, які передували до її звільнення розрахована згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995р. становить 2098, 57 грн.
Водночас, у позовній заяві ОСОБА_2 зазначає, що при звільненні пенсійним органом, як роботодавцем, не проведено їй виплату вихідної допомоги відповідно до ст. 44 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з чим ОСОБА_2 у липні 2015 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із відповідним позовом.
У поданій до суду позовній заяві ОСОБА_2 просила, зокрема:
- визнати незаконними дії Управління в частині ненарахування та невиплати вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України;
- стягнути з Управління на користь позивача відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України вихідну допомогу в розмірі 6562, 14 грн.;
- стягнути з Управління на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 3000, 00 грн.;
- стягнути з Управління на користь позивача середній заробіток за затримку остаточного розрахунку в розмірі 24 453, 06 грн.
За результатами розгляду адміністративної справи №804/8122/15 Дніпропетровським окружним адміністративним судом 23.06.2016р. винесено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та постановлено:
- визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_2 вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України;
-стягнути з Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_2 відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України вихідну допомогу в розмірі 6295,71 грн.;
- стягнути з Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за затримку остаточного розрахунку за період з 08.06.2015 року по день прийняття рішення судом - 23.06.2016 року, в розмірі 26 530, 35 грн.
Не погодившись із даним рішенням суду Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області оскаржило його в апеляційному порядку.
22.09.2016р. Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом винесено ухвалу, якою апеляційну скаргу пенсійного органу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення по справі №804/8122/15 - без змін.
У касаційному порядку вищезазначені рішення першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 або Управлінням Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області - не оскаржувались.
Отже, постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №804/8122/15 від 23.06.2016р. набрала законної сили - 22.09.2016р.
Сторони у позовній заяві та у запереченнях на позов зазначають, що Управлінням Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області виконано вимоги постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2016р. та здійснено виплату, зокрема, на користь ОСОБА_2 вихідної допомоги - 30.09.2016р.
При цьому, з огляду на те, що виплата вихідної допомоги за період з 08.06.2015р. по 23.06.2016р. відповідачем проведено лише 30.09.2016р., позивач вважає, що у відповідності до положень ст.ст. 116 і 117 Кодексу законів про працю України Управління Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області зобов'язане виплатити ОСОБА_2 суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, на думку позивача, пенсійний орган має перерахувати їй суму середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку по виплаті вихідної допомоги за період з 24.06.2016р. по 30.09.2016р. у розмірі 6627, 06 грн.
З огляду на вищенаведене, ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж нормою передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Стаття 38 Кодексу законів про працю України зобов'язує роботодавця звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.
Роботодавець зобов'язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань.
За змістом частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України - працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Згідно статті 44 Кодексу законів про працю України - при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.
Приписами частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 15.09.2015 року по справі №21-1765а15, відповідно до приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. у справі № 6-15цс13).
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із приписами ч. 2 ст. 161 та ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України - при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Згідно із пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Таким чином судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що питання виплати Управлінням Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області при звільненні згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України на користь ОСОБА_2 вихідної допомоги та середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку було предметом спору в адміністративній справі №804/8122/15, за підсумками розгляду якої Дніпропетровським окружним адміністративним судом винесено постанову від 23.06.2016р., якою постановлено, зокрема, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України у розмірі 6295, 71 грн. та середній заробіток за затримку остаточного розрахунку за період з 08.06.2015р. по день прийняття рішення судом - 23.06.2016р. в сумі 26 530, 35 грн.
22.09.2016р. Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом винесено ухвалу, якою апеляційну скаргу пенсійного органу залишено без задоволення, а оскаржуване рішення по справі №804/8122/15 - без змін.
У касаційному порядку вищезазначені рішення першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_2 або Управлінням Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області - не оскаржувались.
Отже, постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №804/8122/15 від 23.06.2016р. набрала законної сили - 22.09.2016р.
Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.
Згідно ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України - судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
У відповідності до положень ч. 3 та ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України - у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України - обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд не вправі ставити під сумнів обов'язковість виконання набравшого законної сили рішення, винесеного за результатами розгляду адміністративної справи №804/8122/15, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, оскільки у вказаній адміністративній справі брали участь ті ж самі сторони, а обставини, встановлені у судовому рішенні, яке набрало законної сили (постанова Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2016р.) - не підлягають доказуванню при розгляді справи №804/6928/16.

Відповідно до ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, що встановлено ч. 2 ст. 117 КЗпП України.

Як зазначалось вище, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2016 р. у справі 804/8122/15 суд постановив, зокрема, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України у розмірі 6295, 71 грн. та середній заробіток за затримку остаточного розрахунку за період з 08.06.2015р. по день прийняття рішення судом - 23.06.2016р. в сумі 26 530, 35 грн.

Вказане судове рішення набрало законної сили та, за твердженням сторін, було виконано Управлінням Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області - 30.09.2016 р.

Водночас, суд зауважує, що правові підстави отримання коштів в сумі 6295, 71 грн. (вихідна допомога) та в сумі 26 530, 35 грн. (середній заробіток за затримку остаточного розрахунку) виникли у позивача 24.06.2016р. у зв'язку з ухваленням судом відповідного рішення про стягнення, а вказані у позовній заяві ОСОБА_2 кошти (середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку по виплаті вихідної допомоги за період з 24.06.2016р. по 30.09.2016р. у розмірі 6627, 06 грн., тобто за період оскарження рішення суду першої інстанції у справі №804/8122/15 в апеляційному порядку) не є тими виплатами, право на отримання яких у день звільнення закріплено ст. 116 Кодексу законів про працю України, а є фактично компенсацією за несвоєчасне виконання судового рішення.

Більше того, згідно практики Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02), Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року зазначив наступне. "… 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 57. У зв'язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв'язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. 65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду."

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що у даному випадку спір між ОСОБА_2 та Управлінням Пенсійного фонду України у Васильківському районі Дніпропетровської області стосовно виплат належних позивачу сум при звільненні був вирішений судом в рамках розгляду адміністративної справи №804/8122/15, у зв'язку з чим положення ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України у даних правовідносинах не можуть бути застосовані.

Натомість, ч. 2 ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як зазначалось вище, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2016 р. у справі 804/8122/15 суд постановив, зокрема, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України у розмірі 6295, 71 грн. та середній заробіток за затримку остаточного розрахунку за період з 08.06.2015р. по день прийняття рішення судом - 23.06.2016р. в сумі 26 530, 35 грн.

Статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Таким чином, розмір належного ОСОБА_2 відшкодування за затримку з остаточного розрахунку відповідних коштів із позивачем визначено у постанові Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №804/8122/15 від 23.06.2016р., у зв'язку з чим, з урахуванням положень ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягають перегляду в рамках іншої адміністративної справи.

Також слід зауважити, що з набранням чинності судового рішення в адміністративній справі №804/8122/15, спірні правовідносини між ОСОБА_2 та пенсійним органом щодо виплати вихідної допомоги та суми середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку стосово виконання судового рішення за період з 22.09.2016р. по 30.09.2016р. перейшли у виконавчу сферу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, зважаючи на положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, здійснивши оцінку наявних у матеріалах справи доказів, суд доходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до Васильківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії -задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Васильківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Копію постанови направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст.254 КАС України.

Відповідно до ст.186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Н.В. Турлакова