Справа № 820/1042/17
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 р.Справа № 820/1042/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю: секретаря судового засідання - Ващук Ю.О.

позивача - ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідачів - Вишневського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2017р. по справі № 820/1042/17

за позовом ОСОБА_1

до Борівського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України

про визнання протиправними дій, відмови та рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністартивним позовом до Борівського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України, в якому просила суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області () та Державної міграційної служби України (), направлені на невизнання приналежності до громадянства України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1);

- визнати протиправним рішення, викладене у висновку Борівського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5/2017 від 26.01.2017, погодженому головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області () та затвердженому Державною міграційною службою України (), - щодо визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_2, виданого 07.05.2002 р. Борівським РВ ГУМВС України в Харківській області, та паспорта громадянина України серії НОМЕР_3, виданого Борівським РВ ГУМВС України в Харківській області 21.07.2006 p., такими, що оформлені з порушенням законодавства України;

- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (), щодо вилучення та знищення паспорта громадянина України серії НОМЕР_3, виданого 21.07.2006 р. Борівським РВ ГУМВС України в Харківській області;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області () поновити реєстрацію місця постійного проживання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) за адресою: АДРЕСА_1 гурт. - з моменту її скасування;

- визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області () оформити та видати громадянці України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області () оформити та видати громадянці України ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області () подати звіт про виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду по даній справі протягом 10 днів з дня набрання постановою Харківського окружного адміністративного суду законної сили.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач ОСОБА_1 була прийнята до громадянства України у 2001 році та документована Борівським РВ ГУМВС України в Харківській області 07.05.2002 року паспортом громадянина України серії НОМЕР_2. Прийняття позивача до громадянства України відбулося за результатами розгляду відповідного пакету документів, які були подані позивачем до паспортного відділу Борівського району Харківської області. 21.07.2006 року у зв'язку з викраденням паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 Борівським РВ ГУМВС України в Харківській області видано ОСОБА_1 новий паспорт громадянина України серії НОМЕР_3. Позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою про видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон, проте під час розгляду заяви позивача було встановлено відсутність у Борівського РВ ГУМВС України в Харківській області та Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області довідки про набуття громадянства ОСОБА_1, на підставі якої позивача і було документовано паспортом громадянина України. ОСОБА_1 було повідомлено про відмову у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон. Також позивачу стало відомо про прийняття рішення, викладеного у висновку Борівського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5/2017 від 26.01.2017, погодженому Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області та затвердженого Державною міграційною службою України щодо визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_2, виданого 07.05.2002 р. Борівським РВ ГУМВС України в Харківській області, та паспорта громадянина України серії НОМЕР_3, виданого Борівським РВ ГУМВС України в Харківській області 21.07.2006 p., такими, що оформлені з порушенням законодавства України. Такі рішення і дії відповідачів, на думку позивача, є протиправними та такими, що порушують права позивача.

Постановою Харківського окружного адміністартивного суду від 17 травня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення у формі висновку Борівського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5/2017 від 26.01.2017.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 06.02.2017 про відмову у видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1).

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області розглянути повторно заяву ОСОБА_1 про видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон з урахуванням висновків суду у даній справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області () подати звіт про виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду по даній справі протягом 10 днів з дня набрання постановою Харківського окружного адміністративного суду законної сили.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем - Головним управлінням Державної міграційної служби України, подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, відповідач просить постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2017 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та в частині зобов'язання ГУ ДМС України в Харківській області подати звіт про виконання постанови та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції приписів Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215, ст. 3 Закону України "Про громадянство України", що призвело до неправильного вирішення справи, а також на доводи та обставини викладені в апеляційній скарзі.

Відповідно ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що відповідач оскаржує постанову суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог та в частині зобов'язання подати звіт, колегія суддів не вбачає підстав для надання правової оцінки рішенню суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, в межах розгляду даної апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представників, пояснення представника відповідачів, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Буркандя, Сусуманського району, Магаданської області, 07.05.2002 року документована Борівським РВ ГУМВС України в Харківській області паспортом громадянина України серії НОМЕР_2.

Як повідомлено позивачем та не спростовано відповідачами по справі, до паспортного столу Борівського району Харківської області на виконання норм чинного на момент звернення законодавства було подано повний пакет документів.

21.07.2006 ОСОБА_1 документовано паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 замість втраченого паспорта громадянина України серії НОМЕР_2, виданого Борівським РВ ГУМВС України в Харківській області.

Представником позивача та позивачем повідомлено, що у 2010 році ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС в Харківській області із заявою про видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Головним управлінням ДМС у Харківській області під час розгляду заяви позивача про видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон запитано у позивача довідку про належність до громадянства України.

ОСОБА_1 звернулась із заявою до Борівського РВ ГУМВС України в Харківській області щодо отримання довідки про належність до громадянства України.

Листом від 16.12.2011 №Х-71 позивача повідомлено, що на період набуття громадянства позивачем оригінал довідки про набуття громадянства України було видано позивачу, а копія вказаної довідки знаходиться в архіві УГІРФО ГУМВС України в Харківській області. Також вказано, що в архівних та літеральних справах сектору ГІРФО Борівського РВ ГУМВС України в Харківській області відсутня довідка про набуття громадянства України ОСОБА_1, а також відсутні жодні дані щодо набуття заявником громадянства (а.с. 26).

Як повідомлено представником позивача вказана довідка відсутня і в Головному управлінні Державної міграційної служби в Харківській області.

В адміністративному позові позивачем зазначено, що вона неодноразово зверталась із заявами про надання паспорту громадянина України для виїзду за кордон, однак отримувала відмови.

В черговий раз після звернення ОСОБА_5 із заявою про надання паспорту громадянина України для виїзду за кордон та отримання відмови, позивач звернулась до Головного управління ДМС в Харківській області з приводу відмови.

Листом від 22.02.2017 року №03/7-х-55 позивача повідомлено про з'ясування під час проведення перевірки обставин того, що Борівським РС ГУДМС України в Харківській області проводилась службова перевірка щодо законності підстав документування ОСОБА_1 паспортом громадянина України серії НОМЕР_4, виданого 21.07.2006 Борівським РВ ГУДМС України в Харківській області. У зв'язку з зазначеним було прийнято рішення про призупинення видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон. Також повідомлено, що 26.01.2017 ДМС України затверджено рішення ГУДМС України в Харківській області про визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_5, виданого 07.05.2002 Борівським РВ ГУДМС України в Харківській області, та паспорта громадянина України серії НОМЕР_4, виданого 21.07.2006 Борівським РВ ГУДМС України в Харківській області, такими, що оформлені з порушенням вимог чинного законодавства.

Як повідомлено позивачу, у зв'язку з зазначеними обставинами на підставі приписів Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 керівництвом ГУ ДМС України в Харківській області 06.02.2017 прийнято рішення про відмову у видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 16).

При цьому оскаржуване рішення позивачем отримано не було.

У відповідь на адвокатський запит представника позивача ГУ ДМС України в Харківській області листом від 02.03.2017 року №03/2-4771 "Щодо надання копій документів" повідомлено про встановлені під час проведення перевірки обставини та направлено висновок службового розслідування №5/2017 від 26.01.2017 (а.с. 17).

Згідно наявної у матеріалах справи копії висновку Борівського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5/2017 від 26.01.2017, погодженого головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області та затвердженого Державною міграційною службою України, відповідно до якого паспорт громадянина України серії НОМЕР_5, виданий 07.05.2002 Борівським РВ ГУДМС в Харківській області та паспорт серії НОМЕР_4, виданий 21.07.2006 Борівським РВ ГУДМС в Харківській області вирішено вважати такими, що оформлені з порушеннями чинного законодавства; паспорт громадянина України серії НОМЕР_4, виданий 21.07.2006 Борівським РВ ГУДМС в Харківській області підлягає вилученню та знищенню у встановленому законодавством порядку.

Крім того, пунктом 5 визначено проінформувати адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання паспорта таким, що оформлений з порушенням чинного законодавства, а також пунктом 6 визначено надіслати копію висновку до Орджонікідзевського РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області для скасування реєстрації місця проживання громадянки ОСОБА_1 та приведення облікових документів у відповідність.

З аналізу висновку Борівського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5/2017 від 26.01.2017 та заперечень представника відповідачів судом встановлено, що підставою для його прийняття слугували встановлені під час перевірки обставини не здійснення працівниками Борівського РВ ГУМВС України в Харківській області перевірок належності ОСОБА_1 до громадянства України.

При цьому зі змісту висновку №5/2017 від 26.01.2017 встановлено, що документування позивача паспортом громадянина України було здійснено у зв'язку із загальним обміном на підставі паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_6, виданого 13.03.1983 Дзержинським РВВС м. Харкова.

Заява про видачу паспорта громадянина України подана позивачем в наявності та зберігається в архівній картотеці Борівського РС ГУДМВС України в Харківській області, при цьому як встановлено висновком №5/2017 від 26.01.2017 вивченням заяви про видачу паспорту за формою №1 громадянкою ОСОБА_1 у 2002 році в графі "перебував(ла) раніше в іноземному громадянстві (підданстві)і прийнятий(а) до громадянства України" зазначено "не перебувала".

Також з дослідження заяви про видачу паспорта громадянина України замість втраченого, яка також зберігається в архівній картотеці Борівського РВ ГУДМВС України в Харківській області перевіркою встановлено, що в графі "перебував(ла) раніше в іноземному громадянстві (підданстві)і прийнятий(а) до громадянства України" зазначено "перебувала в громадянстві Туркменістану, довідка №02-0567 від 22.04.2002 року про вихід з громадянства".

При цьому, як встановлено перевіркою, ОСОБА_1 за обліками ГУ ДМС України в Харківській області на громадян, які вертались з питання набуття громадянства України не зверталась.

Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з протиправності висновку Борівського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5/2017 від 26.01.2017.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до п.п.10.4 розділу Х Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого Наказом МВС України від 13.04.2012 року № 320, (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 липня 2012 року за № 1089/21401) ( чинного на час проведення службового розслідування та складання висновку), погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв'язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.

Із оскаржуваного позивачем висновку вбачається, що підставою для визнання паспорта громадянина України виданого Борівським РВ ГУДМС України в Харківській області серії НОМЕР_7 на ім'я ОСОБА_1 таким, що оформлений з порушеннями слугував висновок про відсутність у позивача підстав для набуття громадянства України за п.1ст.3 Закону України "Про громадянство України", оскільки на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) позивач постійно не проживала на території України, жодних доказів на підтвердження постійного проживання на території України не надала, а отже станом на час звернення до Борівського РС ГУДМС України в Харківській області із заявою про видачу паспорта громадянина України по відношенню до держави Україна була іноземцем, однак до органів УГІРФО УМВС України в Харківській області з питань громадянства не зверталась.

Законом України "Про правонаступництво України" від 12 вересня 1991 року передбачено, що всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України.

Положеннями Закону України "Про громадянство України" визначається правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про громадянство України" громадянство України - правовий зв'язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов'язках.

Згідно пункту 3 частини першої статті 1 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Пунктом 8 частини першої статті 1 зазначеного Закону передбачено, що реєстрація громадянства України - це внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи.

Разом з тим, пунктами 1, 3 частини першої статті 2 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ закріплено, що законодавство України про громадянство ґрунтується, серед іншого, на принципах єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.

Відповідно до п.п. 1-3 ч.1 ст.3 Закону України "Про громадянство України", громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

На підставу відсутності у позивача доказів на підтвердження постійного проживання на території України станом на час проголошення незалежності України відповідачем у висновку №5/2017 від 26.01.2017 року вказано, що громадянка ОСОБА_7 раніше була документована 04.07.1980 Борівським РВВС Харківській області паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_8 по досягненню 16-річного віку, виданого на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 виданого Буркандською сільською радою Сусуманського району Магаданської області.

13.05.1983 року позивач була документована Дзержинським РВВС м. Харкова паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року у зв'язку із зміною прізвища "ОСОБА_1" на "ОСОБА_1".

При цьому як встановлено висновком з заяви форми №1 про видачу паспорта колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_6 вбачається наявність відмітки про вклеювання до паспорта фотокартки після досягнення нею 25-річного віку, здійснене 28.10.1988 МВВС м. Мари, Туркменістан.

Як повідомлено представником відповідачів, позивач надавала пояснення щодо обставин постійного проживання на території України на час проголошення незалежності та повідомила, зокрема, що у 1985 році переїхала жити до Туркменістану, у 1997 році повернулася в с. Богуславка Борівського району Харківської області до своєї матері ОСОБА_8.

Також висновком №5/2017 від 26.01.2017 року встановлено, що позивач подавала на підтвердження проживання на території України копію витягу з домогосподарської книги на ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (бабуся ОСОБА_1.), в якій містяться відомості про членів домогосподарства, в тому числі у позивача, але не містять відомості про їх постійну прописку та дати прибуття.

Також вказано, що заявницею було надано довідку із Посольства Туркменістану про задоволення клопотання позивача про вихід із громадянства Туркменістану.

Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27.03.2001, №215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України"" (далі - Порядок №215/2001) визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Відповідно до пункту 4 Порядку №215/2001, в редакції чинній станом на час звернення позивача із заявою про видачу паспорта громадянина України, передбачено, що заяви та інші документи з питань громадянства подаються, зокрема, особою, яка проживає в Україні, - до районного, районного у місті, міського управління або відділу Міністерства внутрішніх справ України за місцем проживання особи.

Пунктом 8 Порядку №215/2001, в редакції чинній станом на час звернення позивача із заявою про видачу паспорта громадянина України, визначено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка органу внутрішніх справ про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала у громадянстві колишнього СРСР;

в) рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Колегією суддів за наявними в матеріалах справи доказами встановлено, що листом від 02.03.2017 року №03/2-4771 у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що паспорт колишнього СРСР виданий на ім'я позивача було знищено у встановленому законодавством порядку, документи, що були надані для оформлення паспорту громадянина України замість втраченого, знищені за терміном зберігання у встановленому законодавством порядку, а будь-які документи щодо перевірки у 2012 році підстав видачі паспорту громадянина України відсутні.

При цьому матеріали справи містять копію рішення Борівського районного суду Харківської області від 24.11.2016 року за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Богуславська сільська рада Борівського району Харківської області, про встановлення факту проживання на території України, яким вирішено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України задовольнити, встановити факт проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8 р. н., уродженки с. Буркандя, Сусуманського району, Магаданської області РФ, за адресою: АДРЕСА_2 з серпня 1997 року по травень 2002 року без реєстрації.

Вказане судове рішення набрало законної сили 05.12.2016 року.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 24.01.2017 року за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Богуславська сільська рада Борівського району Харківської області, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, про встановлення факту проживання у період з травня 1991 року по березень 1993 року в с. Богуславка Борівського району Харківської області без реєстрації, яким вирішено заяву ОСОБА_1 задовольнити; встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом із дітьми ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_7 на території України в с. Богуславка Борівського району Харківської області, в період з травня 1991 р. по березень 1993 р.

Вказане судове рішення набрало законної сили 03.02.2017 року.

За правилами, викладеними у пункті 90 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, головне управління міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі перевіряє відповідність оформлених документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства та підтвердженням наявності фактів, з якими Закон пов'язує належність особи до громадянства України.

Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов'язує належність особи до громадянства України, начальник головного управління міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі або його заступник приймає рішення про встановлення належності особи до громадянства України.

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що документування позивача паспортом громадянина України серії НОМЕР_5, виданого 07.05.2002 та паспорта серії НОМЕР_4, виданого 21.07.2006 здійснено Борівським РВ ГУДМС в Харківській області.

Видачі документу, що посвідчує особу громадянина України передувало подання позивачем відповідних документів та проведення суб'єктом владних повноважень перевірки вказаних документів.

Щодо посилання представника відповідачів по справі на встановлені невідповідності у картках позивача стосовно перебування в громадянстві іншої держави, суд першої інстанції вірно зазначив, що жодних зауважень до документів та порядку їх надання в уповноваженого органу під час видачі позивачеві нового паспорта замість втраченого у 2006 році, не було. Вказані документи, на які посилається відповідач у висновку службового розслідування № 5/2017 від 26.01.2017 року та які слугували підставою для висновку щодо оформлення позивачу паспорту громадянина України з порушенням вимог чинного законодаства, були у розпорядженні відповідача під час розгляду заяви позивача від 22.06.2006 року про видачу паспорта замість втраченого, в якій позивач зазначила, що перебувала в громадянстві Туркменістану та надала довідку № 02-0567 від 22.04.2002 про вихід із громпадянства Туркменістану (а.с. 76,77).

За результатами розгляду вказаної заяви позивача та поданих нею документів, після здійснення відповідної перевірки, Борівським РВ ГУМС України в Харківській області 21 липня 2006 року було видано паспорт ОСОБА_1 замість втраченого.

Станом на момент розгляду заяви позивача про видачу паспорта замість втраченого, основні положення практичної діяльності паспортної служби органів внутрішніх справ щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України визначався Наказом МВС України від 17.08.1994 № 316 "Про затвердження Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України".

Відповідно до п. 25 Наказу МВС України від 17.08.1994 № 316 "Про затвердження Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України" (із змінами і доповненнями в редакції, чинній на момент видачі паспорта (далі - Інструкція), громадяни, які втратили паспорти, подають до паспортної служби органу внутрішніх справ за місцем проживання письмові заяви із зазначенням у них, де, коли і за яких обставин втрачено паспорт, а також заяви форми N 1 і три фотокартки.

Заяви про втрату паспортів реєструються в загальному порядку по органу внутрішніх справ. На підставі заяв складаються довідки-висновки форми N 6 (додаток N 4) і заводяться справи про втрату паспортів, в яких у подальшому зосереджуються всі матеріали з цього питання. Справам привласнюються номери: чисельником - реєстраційні номери заяв, знаменником - порядкові номери справ у поточному році.

Згідно п. 26 Інструкції, громадяни, які заявили про втрату паспорта, перевіряються за обласним адресним бюро, при необхідності особа перевіряється службою віз і реєстрації щодо належності до громадянства України.

Якщо втрачені паспорти були одержані в органах внутрішніх справ не за місцем проживання заявників, то водночас із перевіркою за адресним бюро надсилаються запити за формою N 7 (додаток N 5) із доданням фотокарток заявників для підтвердження видачі паспортів таким особам і одержання відомостей про них.

Відомості, вказані в запитах, додані до них фотокартки порівнюються з даними і фотокартками заяв форми N 1, а також проводиться перевірка таких осіб за оперативними обліками органів внутрішніх справ. Про наслідки перевірки ініціаторам запитів надсилаються відповіді за формою N 8 (додаток N 6) з доданням копій заяв форми N 1. Одночасно в розділі "Службові відмітки" оригіналів заяв зазначається, коли втрачено паспорт і яким органом внутрішніх справ оформляється видача паспорта замість втраченого, після чого такі заяви вміщуються до архівної картотеки. Якщо особи, які перевіряються, знаходяться в розшуку, наслідки перевірки повідомляються негайно телеграфом з висиланням відповідних матеріалів поштою. Запити, пов'язані із втратою паспортів, надсилаються не пізніше наступного дня після надходження заяв, а відповіді висилаються не пізніше 48 годин після надходження запитів.

Пунктом 28 вказаної Інстукції передбачено, що при підтвердженні видачі втрачених паспортів заявникам і встановленні їх осіб складаються висновки про видачу паспортів замість втрачених, які затверджуються начальниками органів внутрішніх справ або їх заступниками. У цих випадках у заявах форми N 1 у рядку "Паспорт виданий на підставі" вказується "замість втраченого" і вносяться відомості про втрачений паспорт.

Отже, колегією суддів встановлено, що позивач при оформленні паспорта громадянина України надала всі наявні у неї документи, відомостей щодо перебування у громадянстві іншої держави до 2002 року не приховувала, а зазначила про них у заяві про видачу папспорта, надавши при цьому довідку з Посольства Туркменістану в Україні № 02-0567 від 22.04.2002 щодо задоволення її клопотання про вихід із громадянства Туркменістану, а тому колегія суддів дійшла висновку, що не може бути підставою для вилучення та знищення паспорта громадянина України та обставина, що паспорт було оформлено з порушенням Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, адже, як вбачається з оскаржуваного висновку, ці порушення, навіть якщо і були допущені, але не з вини позивача і ця обставина в жодному разі не може бути підставою для втрати особою громадянства України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позбавлення позивача громадянства України та вилучення у неї паспорта громадянина України НОМЕР_10, виданого 21.07.2006 року Борівським РВ ГУМС України в Харківській області, за наведених вище обставин є протиправним та таким, що порушує права особи, гарантовані Конституцією України, положення якої мають вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 25 Конституції України громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.

Крім того, відповідно до ст.15 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) ГенеральноїАсамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на громадянство, ніхто не може бути безпідставно позбавлений громадянства або права змінити своє громадянство.

Колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 січня 2012 року "Рисовський проти України" зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Так, розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов'язок виправити свої помилки.

Аналогічна позиція викладене, зокрема в рішенні №7-рп/2009 від 16.04.2009 року Конституційного Суду України, відповідно до якої, рішення суб'єкта владних повноважень повинні бути гарантією стабільності суспільних відносин, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім цього, статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

У рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі Волохи проти України зазначено: "Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження."

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі" від 22 червня 2004 року). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. ( Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Аманн проти Швейцарії" від 16 лютого 2000 року).

Крім того, ЄСПЛ зазначає, що втручання має бути не лише здійснене згідно з законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кемпбелл проти Сполученого Королівства" від 25.03.1992 року, п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

З урахуванням вищенаведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ колегія суддів зазначає, що втручання відповідачів у приватне життя позивача не відповідало закону, воно жодним чином не було виправданим та необхідним у суспільстві та не було пропорційним законній меті його здійснення, тобто необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, не був дотриманий.

Так, приймаючи рішення про вилучення і знищення паспорту позивача, відповідачі не врахували тих обставин, що з моменту отримання ОСОБА_1 паспорту громадянина України пройшло досить багато часу.

Хоча Порядок оформлення і видачі паспорта громадянина України, затверджений Наказом МВС України від 13.04.2012 року № 320, не визначає строку, протягом якого може бути вилучено та знищено паспорт громадянина України, колегія суддів, з огляду на принцип верховенства права, вважає, що прийняття такого рішення через 15 років після видачі особі паспорту громадянина України для того, щоб позивач звернулась із заявою про набуття громадянства України, вочевидь не може вважатися виправданим та необхідним, отже воно не відповідає справедливому балансу між цілями, яких домагався досягнути суб'єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача, які настали внаслідок прийняття цього рішення.

З врахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин протиправності висновку Борівського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5/2017 від 26.01.2017, погодженого головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області () та затвердженого Державною міграційною службою України (), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту буде саме скасування висновку Борівського районного сектору головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5/2017 від 26.01.2017.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 06.02.2017 про відмову у видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 та зобов'язання Головногоуправління Державної міграційної служби України в Харківській області розглянути повторно заяву позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, 06.02.2017 року Головним управлінням ДМС України в Харківській області прийнято рішення про відмову у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон на підставі пп. 1 п. 82 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 № 152, враховуючи наявність рішення ГУДМС України в Харківській області від 26.01.2017, затвердженого керівництвом ДМС України, про визнання паспорта громадянина України серії НОМЕР_11, виданого 07.05.2002 Борівським РВ ГУДМС України в Харківській області, та паспорта громадянина України серії НОМЕР_12 виданого Борівським РВ ГУДМС України в Харківській області, такими, що оформлені з порушенням вимог чинного законодавства. (а.с. 16)

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 №3857-XII, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №3857-XII).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону №3857-XII документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 Закону №3857-XII оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон провадиться громадянам України, які постійно проживають в Україні і досягли 18-річного віку, - за особистим клопотанням про отримання паспорта або через своїх законних представників до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Порядок оформлення, видачі, обміну, повернення, вилучення, знищення, визнання недійсним паспорта громадянина України для виїзду за кордон визначається Кабінетом Міністрів України. Бланки паспорта громадянина України для виїзду за кордон виготовляються на замовлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок №152) відповідно до п.1 якого паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім'я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну.

Згідно з п.5 Порядку №152 оформлення, видача паспорта для виїзду за кордон громадянам (у тому числі отримання відцифрованих відбитків пальців рук) здійснюється територіальними органами або підрозділами ДМС незалежно від місця проживання громадянина у взаємодії з Головним обчислювальним центром Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Головний обчислювальний центр Реєстру) та Державним центром персоналізації документів (далі - Центр).

Відповідно до п.16 та п.17 Порядку №152 за оформлення паспорта для виїзду за кордон (у тому числі замість втраченого або викраденого), його обмін справляється плата (за кордоном - консульський збір) у порядку та у розмірах, встановлених законодавством. Документи, що підтверджують здійснення встановлених законодавством платежів (консульського збору), додаються до заяви-анкети.

Пунктом 22 Порядку №152 затверджено перелік документів, які подає особа для оформлення паспорта для виїзду за кордон, серед яких в підпункті 4 зазначено відповідні документи, що підтверджують здійснення встановлених законодавством платежів, або оригінал і копію документа про звільнення від таких платежів.

Згідно п. п. 82, 83 Порядку № 152, Територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, закордонна дипломатична установа має право відмовити заявнику в оформленні або видачі паспорта для виїзду за кордон, якщо:

1) особа не є громадянином України;

2) стосовно видачі паспорта для виїзду за кордон звернулася особа, яка не досягла 16-річного віку, або її законні представники / уповноважена особа, які не мають документального підтвердження повноважень на отримання паспорта для виїзду за кордон;

3) особа вже отримала два паспорти для виїзду за кордон, які є дійсними на день звернення (крім випадків, передбачених пунктом 22 цього Порядку);

4) заявник подав не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта для виїзду за кордон;

5) дані, отримані з відомчих інформаційних систем, баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують інформацію, надану заявником.

У рішенні про відмову в оформленні або видачі паспорта для виїзду за кордон, яке доводиться до відома заявника в порядку і строки, встановлені законодавством, зазначаються підстави відмови.

У разі подання заяви-анкети через уповноваженого суб'єкта територіальний орган / територіальний підрозділ ДМС надсилає письмове повідомлення про прийняте рішення до уповноваженого суб'єкта для подальшого вручення заявнику.

Заявник має право повторно звернутися до територіального органу / територіального підрозділу ДМС, закордонної дипломатичної установи, уповноваженого суб'єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв'язку з якими йому було відмовлено в оформленні чи видачі паспорта для виїзду за кордон.

Оскільки під час розгляду справи судом встановлено протиправність вищезазначеного висновку службового розслідування від 26.01.2017 року, який слугував підставою для прийняття рішення ГУДМС України в Харківській області від 06.02.2017 про відмову позивачеві в видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, судом першої інстанції обґрунтовано, з урахуванням ч. 2 ст. 11 КАС України, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 шляхом скасування зазначеного рішення відповідача та зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області розглянути повторно заяву ОСОБА_1 про видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон з урахуванням висновків суду у даній справі.

Відповідно до частини першої статті 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказаній нормі кореспондують положення абз.7 п.4 ч.1 статті 163, абз.5 п.4 ч.1 статті 207 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині постанови суду першої чи апеляційної може бути встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіт про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень-відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов'язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої, апеляційної чи касаційної інстанцій, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи, колегія суддів дійшла висновку, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови, є правовим наслідком судового рішення і саме в резолютивній його частині має бути визначено обов'язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття постанови у справі.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.05.2017р. по справі № 820/1042/17 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Жигилій С.П. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 18.09.2017 р.