Справа № 817/1726/16
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 вересня 2017 р.Р і в н е 817/1726/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Махаринця Д.Є. (головуючий), суддів Щербакова В.В., Жуковської Л.А., за участю секретаря судового засідання Холод Т.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
ддоМіністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №4596/к від 22.09.2016 року про звільнення з посади заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області з 23.09.2016 року з врахуванням п.1 наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 30.01.2015 року №100/26545;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.09.2016 року по день ухвалення судового рішення з урахуванням положень ст.50 Закону України «Про державну службу» в ред. 2015 року;

- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000,00 грн.;

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. На їх обґрунтування пояснив, що з 1999 року перебував на службі в органах юстиції, з 11.10.2011 року займав посаду заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області. 29.06.2016 року на виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом про поновлення на посаді заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області з 15.05.2015 року т одночасно вручено повідомлення про зміну істотних умов державної служби у звязку із скороченням штату працівників та зміною функцій державного органу та запропоновано перелік вакантних посад згідно додатку. Оспорюваним наказом №4596/к від 22.09.2016 року позивача звільнено із займаної посади у зв'язку із незгодою на проходження державної служби на одній із запропонованих посад у звязку із зміною істотних умов державної служби, пункт 6 частини 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби.

Позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним. Зокрема, позивач зазначає, що Наказом Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5, на виконання якого діяли відповідачі, лише перейменовано головні управління юстиції в областях на головні територіальні управління юстиції в областях, що на його думку, не призвело до жодних змін в організації виробництва і праці в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Позивач вказує, що згідно додатку до Наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5 чисельна кількість працівників головного управління юстиції в області, в тому числі керівництва, не змінилась. Тому, позивач не погоджується із тим, що мало місце скорочення чисельності або штату Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Позивач також зазначає, що заступник Міністра керівник апарату ОСОБА_3 повідомила його про зміну істотних умов державної служби, які вже відбулись в минулому та мали місце в січні 2015 року, хоча саме з цих підстав він вже був звільнений 14.05.2015 року наказом Міністра юстиції №1520/к, тому звільнення повторно з тих самих підстав законодавством не допускається. Крім того, позивачу стало відомо, що станом на дату попередження про наступне звільнення у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області були вакантні також інші посади, в тому числі одна посада начальника відділу Головного територіального управління юстиції з питань нотаріату, яка йому не пропонувалася. Просить позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник відповідачів проти позовних вимог заперечив. Пояснив суду на обґрунтування заперечень, що Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2015 року №17 та Наказом Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5 ліквідовано Державну реєстраційну службу України та Державну виконавчу службу України, виконання повноважень яких покладено на Міністерство юстиції України, у зв'язку з чим, головні управління юстиції в областях було перейменовано на головні територіальні управління юстиції в областях і затверджено їх типову структуру та штатну чисельність, а також внесено зміни до Положення про Головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

Представник відповідачів вважає, що з огляду на наділення Головного територіального управління юстиції у Рівненській області більшим обсягом функцій ніж їх мало Головне управління юстиції у Рівненській області, відбулася реорганізація даної установи та запровадження нової структури і штатної чисельності працівників, що по своїй суті є зміною істотних умов праці, як визначено статтею 40 Кодексу законів про працю України. Тому, на думку представника відповідачів, у Міністерства юстиції України були наявні передбачені законом підстави для звільнення позивача із займаної посади. Крім того, представник відповідачів вказав, що роботодавець вважається таким, що виконав вимоги статті 49-2 Кодексу законів про працю України, якщо він запропонував працівнику наявні на підприємстві, в установі, організації вакантні посади, які останній може обійняти враховуючи його освіту, кваліфікацію та досвід. Представник відповідачів наголосив, що станом на дату попередження позивача про наступне звільнення у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області та його структурних підрозділах були наявні вакантні посади, перелік яких був додатково наданий позивачу, також було запропоновано переведення на одну із запропонованих посад. Одночасно ОСОБА_1 розяснено необхідність подати заяву про переведення на одну із запропонованих посад або про звільнення на підставі пункту 6 частини першої ст.83 цього Закону, а також розяснено, що у разі ненадходження у термін до 16 вересня 2016 року однієї із зазначених заяв він буде вважатись таким, що погодився на продовження проходження державної служби та буде переведений на одну із запропонованих посад, з урахуванням професійної підготовки та професійної компетентності. Так, ОСОБА_1 у власноруч написаній заяві від 13.09.2016 року повідомив, що не погоджується проходити державну службу на жодній із запропонованих йому посад. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Частиною 1 ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно п.15 ч.1 ст.3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (п.1,2 ч.2 ст.17 КАС України).

Таким чином, даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Таким чином, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачами правомірності прийняття ним оспорюваного наказу про звільнення №4596/к від 22.09.2016 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1999 року перебував на службі в органах юстиції, з 11.10.2011 року займав посаду заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області.

29.06.2016 року заступником Міністра юстиції України керівником апарату повідомлено ОСОБА_1 про зміну істотних умов державної служби (а.с. 6).

22.09.2016 року заступником Міністра юстиції України керівником апарату видано наказ №4596/к «Про звільнення ОСОБА_1В.» у звязку із незгодою на проходження державної служби на одній із запропонованих посад у звязку із зміною істотних умов державної служби п. 6 частини першої ст..83 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби (а.с.10).

23.09.2016 року на виконання наказу №4596/к від 22.09.2016 року начальником головного управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_4 видано наказ «Про звільнення ОСОБА_1В.» (а.с.9).

Як вбачається зі змісту позовних вимог позивача, спірні правовідносини стосуються саме рішення (дій, бездіяльності) субєкта владних повноважень, щодо порядку проходження (прийняття) позивача на публічну службу.

Правове регулювання державної (публічної) служби здійснюється Конституцією України, Законом України «Про державну службу» та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у звязку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України «Про державну службу». Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Стаття 42 КЗпП України передбачає, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Виходячи із системного тлумачення положень статті 40 та статті 49-2 КЗпП, суд приходить до висновку, що звільнення працівника за ініціативи власника на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається лише у випадку, якщо роботодавець виконав свій обовязок щодо попередження про звільнення працівника та запропонував йому іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю (за її наявності).

Так, 01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIIІ (далі - Закон № 889-VІІІ).

Вказаним законом визначено новий перелік підстав припинення державної служби.

Зокрема, відповідно до ст. 87 Закону № 889-VІІІ однією із підстав припинення державної служби є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу (ч.3 ст.87 Закону №.889-VІІІ).

Що стосується позовних вимог позивача в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №4596/к від 22.09.2016 року, яким його звільнено із займаної посади та поновлення на посаді заступника начальника Головного управління юстиції у Рівненській області з 23.09.2016, суд звертає увагу на наступне.

Вказані вимоги позивача заявлені з підстав протиправності дій відповідача, які полягали у пропонуванні йому під час попередження про звільнення не всіх вакантних посад.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що наказ Міністерства юстиції України №4596/к від 22.09.2016 року винесений на підставі п.1 ч.1 ст. 87 Закону №889-VІІІ.

Відповідно до ч.1 ст. 87 вказаного Закону - звільнення на підставі пункту 6 частини першої цієї статті у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у звязку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону) допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення

Тобто, необхідною умовою звільнення державного службовця у звязку із реорганізацією державного органу є відсутність у штаті новоутвореного органу посади відповідно до кваліфікації державного службовця, на яку він може бути переведений або якщо він відмовляється від такого переведення.

Посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Кваліфікація - це рівень підготовленості, майстерності, ступінь готовності до виконання праці за визначеною спеціальністю чи посадою, що визначається розрядом, класом чи іншими атестаційними категоріями.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу разом із повідомленням про зміну істотних умов державної служби було запропоновано список вакансій Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та його структурних підрозділах станом на 22.06.2016 року (а.с.38-39) в якому було вказано усього 54 вакантні посади.

Крім того, 22.08.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Міністра юстиції України ОСОБА_5 із заявою в якій він вказав, що Головне територіальне управління юстиції не виконало п.3 наказу №3686/к від 22.06.2016 року та не надало розяснення в чому полягають зміни істотних умов державної служби у 2016 році. (а.с.40)

08.09.2016 року у відповідь на подане звернення Міністерство юстиції України надало відповідь в якій зазначено, що 29.06.2016 року під особистий підпис ОСОБА_1 було доведено повідомлення про зміну істотних умов державної служби у звязку із скороченням штату працівників та зміною функцій державного органу, з одночасною пропозицією іншої роботи. Крім того додатково було надано перелік вакантних посад в Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області та його структурних підрозділах і запропоновано переведення на одну із посад згідно переліку вакансій Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та його структурних підрозділів станом на 08.09.2016 року, всього 77 посад (а.с.42-46).

13.09.2016 року ОСОБА_1 подав власноруч написану заяву на імя міністра юстиції України ОСОБА_5 якою не погодився проходити державну службу на жодній із запропонованих йому посад зазначених у додатку (а.с.41).

Отже, суд прийшов до висновку, що в даному випадку відповідачем повністю виконано вимоги передбачені статтею 49-2 КЗпП вимоги та запропоновано позивачу в повному обсязі вакантні посади для працевлаштування, суд зауважує, що ОСОБА_1 вакантні посади пропонувались 2 рази, а саме: станом на 22.06.2016 року та 08.09.2017 року.

Щодо доводів позивача про те, що змін в організації праці та виробництва не відбулося, а лише змінилася назва з Головного управління юстиції у Рівненській області на Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області, то судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Так, згідно постанови Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015 року №17 вирішено ліквідувати Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики в даних сферах.

На підставі та на виконання даної постанови Міністерством юстиції України було видано наказ від 30.01.2015 року №115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», за змістом якого: головні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі перейменовані на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі; затверджено типову структуру територіальних управлінь; затверджено зміни до деяких нормативно-правових актів.

Встановлено, що на виконання даного наказу було внесено зміни до Положення про Головні управління юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 №759/19497, в тому числі і щодо завдань, функцій та повноважень.

Отже, у зв'язку з цим функції і повноваження Головного територіального управління юстиції у Рівненській області значно розширилися порівняно з функція Головного управління юстиції у Рівненській області. Зокрема, до завдань Головного територіального управління у Рівненській області додалися завдання щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, щодо діяльності державної виконавчої служби. Також було змінено обсяги повноважень заступників начальника управління. 06 лютого 2015 року було затверджено нову структуру і штатну чисельність Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Згідно нового штатного розпису істотно збільшено посадові оклади працівників Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на 2016 рік в порівнянні з попереднім штатним розписом Головного управління юстиції у Рівненській області 2015 року. Суд зауважує, що з аналізу штатного розпису можна зробити висновок про суттєве збільшення кола обовязків і повноважень заступників керівника оскільки в новому штатному розписі заступники начальника фактично одночасно є начальниками профільних управлінь територіального управління юстиції, тобто, посади заступників керівника установи поєднують в собі також і посади начальників відповідних управлінь (з питань державної виконавчої служби та з питань державної реєстрації). Ці обставини свідчать про зміни в організації виробництва і праці. Отже, можна зробити висновок, що хоч кількісно штат Головного управління юстиції у Рівненській області не змінився, однак змінились функції працівників, частково змінився склад за посадами.

Крім того, Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 03.07.2016 року по справі №817/1665/15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки розрахунку та моральної шкоди, залишено без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2015 року встановлено, що в даній ситуації в дійсності мало місце зміна функцій працівників та частково змінився склад за посадами. Таким чином, на переконання суду, доводи позивача щодо відсутності змін в організації виробництва і праці не підтвердилися в ході судового розгляду справи фактичними обставинами, а заперечення відповідача проти позову в цій частині обґрунтовані.

Також суд відхиляє посилання ОСОБА_6 на відповідь Національного агентства України з питань державної служби надану на запит ОСОБА_7, де вказано, що Постанова Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади та системи юстиції» та наказ Міністерства юстиції України від 30.01.2016 року №115/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 30.01.2016 року за №100/26545, не передбачає реорганізацію головних управлінь юстиції в областях та зміну істотних умов державної служби, оскільки по-перше листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами, мають лише інформаційний характер та не встановлюють правових норм. Крім того, Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 11.06.2015 року по справі № 817/461/15 за позовом начальника Головного управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_7 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, залишеного в силі ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року встановлено, що функції і повноваження Головного територіального управління юстиції у Рівненській області значно розширилися порівняно з функція Головного управління юстиції у Рівненській області. Зокрема, до завдань Головного територіального управління у Рівненській області добавилися завдання щодо реалізації державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, державної реєстрації договорів комерційної концесії (субконцесії), реєстрації (легалізації, прийняття повідомлення про утворення) обєднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань, статутів, друкованих засобів масової інформації, а отже доводи позивача щодо відсутності змін в організації виробництва і праці не підтвердилися в ході судового розгляду справи фактичними обставинами.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, водній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд відхиляє доводи ОСОБА_1, що вакантна посада начальника відділу нотаріату була від нього прихована станом на 29.06.2016 року, оскільки судом встановлено, що 29.06.2016 року наказом №505/04/к було звільнено ОСОБА_8 з даної посади, водночас, 30.06.2016 року на цю посаду було переведено ОСОБА_9, як пояснив представник відповідача в судовому засіданні остання мала досвід роботи нотаріусом і в повній мірі відповідала вимогам щодо такої посади. За таких обставин суд приходить до висновку, що станом на 29.06.2016 року вищевказана посада не була вакантна і не могла бути запропонована позивачу.

Отже беручи до уваги ч. 2 статті 40 цього КЗпП України якою встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а за положеннями частини першої та третьої статті 49/2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці та одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та виходячи з вимог статті 49/2КЗпП України і одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади, не надав тому за відсутності згоди на переведення на іншу роботу, таким чином ОСОБА_1 було правомірно звільнено.

Вищезазначений висновок ґрунтується на правовій позиції викладеній в постанові Верховного суду України від 01.03.2017 року в справі №761/17034/15-ц, яка є обовязковою в силу положень ст.244/2 КАС України.

Щодо позовних вимог про ОСОБА_1 про стягнення з Міністерства юстиції України в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 25000 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.237/1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Пунктами 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з урахуванням змін та доповнень), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Стверджуючи про те, що відповідачами ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, позивачем не обґрунтовано, в чому саме полягає ця шкода, не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю зазначених субєктів владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обовязків, що могло завдати шкоди, позивачем також не надано, і оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправним та скасування наказу про звільнення і його поновлення на роботі, відповідно і вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає до задоволення.

На основі повно і всебічно зясованих обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів за вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Тому, підстави для застосування вимог статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України щодо розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий cуддя Махаринець Д.Є.

Судді Щербаков В.В.

ОСОБА_10