Справа № 815/2697/14
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2017 року м. Київ К/800/22606/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача), Рецебуринського Ю.Й., Штульман І.В.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до виконуючого обов'язати голови Шевченківського районного суду міста Києва Сіромашенко Наталії Володимирівни про визнання протиправними дій,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и в:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до виконуючого голови Шевченківського районного суду міста Києва Сіромашенко Наталії Володимирівни, в якому просила:

- визнати вчинену дію, пов'язану з наданням відповіді в.о. голови Шевченківського районного суду міста Києва Сіромашенка Н.В. від 16 квітня 2014 року за № 15357/07-01/14 вих. к-54, незаконною, оскільки така обмежує право на суд з розгляду питання відновлення провадження у справі та її повного розгляду;

- зобов'язати Шевченківський районний суд міста Києва вчинити дію відповідно до статті 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV (далі - Закон № 3477-IV), статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, частин другої та третьої статті 11-1 ЦПК України.

В обґрунтування позову вказувала на неправомірну відповідь в.о. голови Шевченківського районного суду міста Києва Сіромашенко Н.В., викладену у листі від 16 квітня 2014 року №15357/07-01/14, на її письмове звернення до суду від 3 квітня 2014 року щодо відновлення провадження у справі № 2610/19765/12 та її повторного розгляду без відповідного процесуального документу, оскільки рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Макара та інші проти України» від 12 грудня 2013 року (заява № 40934/06 та 249 інших заяв) її визнано постраждалою у зв'язку з порушенням Україною вимог пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року №ETS № 005 (далі - Конвенція), статті 1 першого Протоколу до Конвенції від 20 березня 1952 року №ETS № 009.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2014 року відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 109 КАС України, відмовлено у відкритті провадження у справі за даним позовом, оскільки зазначену заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2014 року скасовано ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2014 року в частині відмови у відкритті адміністративного провадження у справі за позовними вимогами про визнання дії, пов'язаної з наданням відповіді в.о. голови Шевченківського райсуду міста Києва Сіромашенка Н.В. від 16 квітня 2014 року за №15357/07-01/14 вих. к-54, як такої, що обмежує право на суд з розгляду питання відновлення провадження у справі та повторного розгляду, та в цій частині справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2015 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга обґрунтована доводами, аналогічними викладеним у позовній заяві.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що постановою апеляційного суду Одеської області від 6 червня 2007 року на користь позивача стягнуто з Державного бюджету України 8622,03 грн.

У зв'язку з тривалим невиконанням державною виконавчою службою зазначеного судового рішення позивач звернулась до Європейського суду з прав людини.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Макара та інші проти України» від 12 грудня 2013 року (заява № 40934/06 та 249 інших заяв) позивача визнано постраждалою від порушення Україною вимог пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 першого Протоколу до Конвенції, пов'язаного з надмірно тривалим невиконанням рішення апеляційного суду Одеської області 6 червня 2007 року та відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту її прав та зобов'язано державу-відповідача протягом трьох місяців виконати рішення суду, що ухвалене на користь заявника, яке залишається невиконаним, та сплатити 2000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

3 квітня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва із заявою, в якій просила у забезпечення відновлення порушеного права відновити провадження у справі №2610/19765/2012 та здійснити її повторний розгляд з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини у справі «Макара та інші проти України» від 12 грудня 2013 року (заява № 40934/06 та 249 інших заяв).

Листом №15357/07-01/14-вих.к-54 від 16 квітня 2014 року за підписом в.о. голови Шевченківського районного суду міста Києва Сіромашенко Н.В. повідомлено позивача про відсутність підстав для повторного розгляду справи та відновлення її провадження, з посиланням на те, що зі змісту копії рішення Європейського суду з прав людини у справі «Макара та інші проти України» від 12 грудня 2013 року не вбачається посилань на вжиття додаткових заходів індивідуального характеру відповідно до частини третьої статті 10 Закону №3477-IV.

Не погоджуючись з такою відповіддю в.о. голови Шевченківського районного суду міста Києва Сіромашенко Н.В., ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність з боку в.о. голови Шевченківського районного суду міста Києва Сіромашенко Н.В. порушень конституційного права позивача на судовий захист шляхом розгляду питання відновлення провадження по справі №2610/19765/2012 та її повторного розгляду, оскільки розгляд позивачем поданої заяви від 3 квітня 2014 року відноситися до компетенції Верховного Суду України при перегляді судового рішення за умов встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом, відповідно до частини першої статті 353, частини другої статті 354, пункту 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з частиною першою статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Приписами частин третьої та четвертої статті 15 Закону № 393/96-ВР передбачено, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно з частиною першою статті 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

При зверненні громадян зі скаргою Законом № 393/96-ВР не надано право заявнику визначати спосіб вирішення скарги. Тобто, громадянин або інша особа має право на належний розгляд скарги, та отримання відповіді, однак засіб реагування визначає орган або посадова особа, що її розглядає.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами адміністративної справи, відповідь на звернення позивача надана в межах терміну, передбаченого частиною першою статті 20 Закону № 393/96-ВР.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо необґрунтованості позовних вимог, оскільки відповідь надана по суті, в межах своїх повноважень та у термін, передбачений Законом №393/96-ВР.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Зважаючи на те, що ухвалені у справі судові рішення відповідають наведеним критеріям, їх необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Рецебуринський Ю.Й.

Штульман І.В.