Справа № 815/3575/17
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 вересня 2017 р. Справа № 815/3575/17

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Біоносенка В.В., суддів: Гордієнко Т.О. та Лісовської Н.В., за участю секретаря судового засідання Кононенка Д.Ф., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1,
до за участю: позивача: ОСОБА_1, представника позивача:ОСОБА_3, представника відповідача: Долгонюк Ю.Ю. перекладача: Худа Енаятулла Абдул ХудаДержавної міграційної служби України,
провизнання протиправним та скасування рішення від 10.01.2017р. № 18-17, зобов'язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України з вимогами про: 1) визнати рішення відповідача від 10.01.27 №18-17 про скасування наказу від 05.07.01 №402 про надання йому статусу біженця протиправним та скасувати; 2) зобов'язати відповідача повернути йому посвідчення біженця.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що йому незрозуміло рішення відповідача, оскільки з моменту надання йому притулку ситуація щодо нього жодним чином не змінилась. Він не порушував законодавства України, не вчиняв правопорушень, злочинів чи іншої протиправної поведінки. Жодних недостовірних відомостей відповідачу він не надавав. Відповідно до інформації з країни походження - Афганістану, ситуація з безпеки там суттєво погіршилась, спостерігаються численні порушення прав людини.

Відповідач позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Свою позицію обґрунтував тим, що аналізом проведених співбесід з позивачем встановленн суттєві розбіжності між його поясненнями, наданими у різний час, щодо свого походження, дати народження, долі батьків, інших родичів, маршрутів пересування та інше. З цих розбіжностей можливо дійти висновку, що позивач цілком свідомо вводив та вводить в оману територіальні підрозділи ДМС шляхом надання неправдивих відомостей про обставини перебування в Афганістані та виїзду в України. Зокрема, в заяві та анкеті про визнання біженцем зазначено, що дата народження позивача -ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження Панджшер, Афганістан, етнічна належність пуштун. Під час співбесіди 15.06.16 ОСОБА_1 повідомив, що проживав у м. Кабул та є таджиком за походженням. Під час співбесіди 05.07.16 позивач зазначив, що народився в с. Мато район Хенд, провінції Панджшер, проживав в м. Кабулі. Матір була пуштункою, національність батька невідома, але вважав себе пуштуном. В анкеті при визнання біженцем від 16.06.01 в графі члени сім'ї, позивача відсутні прізвища, імена, по батькові, дати народження, місце проживання чи інші члени родини. Але, відповідно до протоколу співбесіди від 15.06.16 позивач перерахував членів родини: батько ОСОБА_1, дату народження не знає, але зазначив, що його вбили, коли йому виповнилось 50 років, матір ОСОБА_9 рік народження не знає, але зазначив, що вона була вбита, коли їй було 48 років; мав братів ОСОБА_7, ОСОБА_8, сестру ОСОБА_10. Під час додаткової співбесіди від 05.07.16 на відповідне запитання щодо складу родини позивач надав відмінні відомості: батько ОСОБА_1, матір ОСОБА_9, брати ОСОБА_7, ОСОБА_8, сестри не було.

Також, позивач давав різну інформацію щодо свого батька, так під час співбесіди 12.01.01 позивач повідомив, що його батько був офіцером у Президента Наджибулли. Його та всю родину було вбито моджахедами. Під час співбесіди 15.06.16 позивач повідомив, що батько служив полковником у Наджибулли та його було вбито разом з Президентом, коли самому позивачу було 7-8 років. Під час співбесіди 05.07.16 позивач надав наступну історію переслідування та виїзду з Афганістану. Зокрема, він зазначив, що його батько працював в Міністерстві оборони Афганістану та був офіцером. У віці 11-12 років його родину було вбито представниками моджахедів, вбивство мало місце у м. Кабулі, іншими подробицями вбивства позивач на володіє, посилаючись на те, що на момент вбивства родини він перебував у гостях у дядька. Після вбивства родини, дядько вивіз його до Пакістану, м. Пешевар. У вказаному місті позивач перебував протягом місяця, після чого вирушив в напрямку України через територію Російської Федерації, у транзитних країнах за міжнародним захистом не звертався.

Аналізом порівняння матеріалів справи з протоколами співбесід, можливо зробити висновок, що позивач свідомо вводить в оману міграційну службу та надає неправдиву інформацію про себе та членів своєї родини.

Дослідив матеріали справи, вислухав представників сторін, суд встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Ісламської Республіки Афганістан.

ОСОБА_1 прибув до України в 2001 році.

05.07.01 наказом Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації №402 ОСОБА_1 наданий статус біженця (арк.спр.137).

Відповідно до висновку по справі №263Г/01, статус біженця був наданий ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що заявник повідомив, що його батько служив офіцером спецпризначення президента Наджибули. Після приходу до влади талібів, всю його сім'ю було вбито, а його маленького переховувала у себе сім'я дядька. Коли моджахедам стало відомо, де переховується син зрадника, дядько злякався за його життя та відправив його до Пакістану. Відповідно до цього, ОСОБА_1 не може повернутися на батьківщину, боячись за своє життя. Зважаючи на такі обставини (політичні переслідування), заявник змушений був залишити свою батьківщину і переїхати до України (арк.спр.138).

Протягом 2001-2016 років неодноразово приймалися рішення про продовження ОСОБА_1 статусу біженця.

ОСОБА_1 був документований посвідченням біженця, а також проїзним документом біженця для виїзду за кордон.

В грудні 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до міграційних органів з заявою про прийняття громадянства України з підстав безперервного проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років.

15.06.16 та 15.07.16 працівники Державної міграційної служби України провели з ОСОБА_1 співбесіди.

За результатами співбесіди відповідач дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 повідомив про себе неправдиві відмості.

14.11.16 Головним управлінням ДМС України в Одеській області внесено подання про скасування рішення про визнання біженцем, з тих підстав, що об'єктивно невірні твердження, надані шляхом цілеспрямованого обману, стали підставою для визнання особи біженцем (арк.спр.53).

10.01.17 Державною міграційною службою України прийнято Рішення про скасування рішення про визнання біженцем №18-17, відповідно до якого, з підстав передбачених ч.6 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв'язку з тим, що у ході перевірочних заходів встановлено факти, які дають підстави вважати, що заявник при зверненні за наданням статусу біженця надав недостовірні відомості, які стали підставою для отримання цього статусу (арк.спр.48).

Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовується, якщо вона повідомила недостовірні відомості, пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, для скасування попереднього рішення про визнання особи біженцем необхідно одна з двох умов: 1) встановлення факту пред'явлення фальшивих документів; або 2) встановлення факту повідомлення недостовірних відомостей, на підставі яких особу визнано біженцем.

Відповідач мотивує своє рішення саме другою умовою - встановлення факту повідомлення недостовірних відомостей, на підставі яких особу визнано біженцем.

Суд, дослідив матеріали справи, не вбачає встановлення такого факту.

Відповідно до висновку по справі №263Г/01 (арк.спр.138), статус біженця був наданий ОСОБА_1 у зв'язку з тим, що він прибув з Афганістану, оскільки побоювався за своє життя, помсти моджахедів за те, що його батько служив офіцером під час президента Наджибули.

Жодних доказів того, що саме ці обставини є неправдивими, відповідачем здобуто не було.

Взагалі висновки про недостовірність відомостей, повідомлених ОСОБА_1 про себе під час отримання статусу біженця, зроблений відповідачем лише на підставі порівняння протоколів його співбесід за 2001 рік та 2016 рік, з яких вбачається, що позивач по різному надав інформацію, щодо членів родини, місці проживання у Афганістані, етнічної належності та іншого.

Разом з тим, відповідачем не враховано, що позивач прибув до України дитиною, у 12-ти річному віці. Різниця у деяких деталях щодо його сім'ї може пояснюватися його віком на той час, рівнем освіти, а також спілкуванням через перекладача.

Додаткові опитування проводилися працівниками відповідача через 15 років від першого опитування, а щодо подій, які взагалі відбувалися ще давніше, при цьому, також через перекладача. При цьому, позивач повинен був надати відповіді щодо подій, які відбувалися задовго до його приїзду в Україні у його дитинстві у 7-10 річному віку.

Тому суд вважає, що зазначені відмінності можуть мати розумне пояснення і жодним чином не кваліфікуються як надання неправдивих відомостей.

У будь-якому випадку, обставинами, на підставі яких позивачу було надано притулок, це війна у Афганістані та його побоювання за своє життя з боку режиму талібан. Цих обставин відповідачем не спростовано.

Обставини, щодо етнічного походження позивача, склад його сім'ї в Афганістані, місце проживання в Афганістані, не були підставою надання статусу біженця, а тому помилки у наданні цієї інформації жодним чином не впливають на правомірність набуття ОСОБА_1 статусу біженця.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про біженців» від 24.12.93 №3818-XII, якій діяв на час надання позивачу статусу біженця, під терміном «біженець» розуміється іноземець (іноземний громадянин чи особа без громадянства), який внаслідок обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками расової, національної належності, ставлення до релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань вимушений залишити територію держави, громадянином якої він є (або територію країни свого постійного проживання), і не може або не бажає користуватися захистом цієї держави внаслідок зазначених побоювань.

Загально відомим є факт, що в період з 1996 по 2001 років, влада в Афганістані належала режиму Талібан, який відповідно до Резолюції Ради Безпеки Організації Об'єднаних Націй визнаний терористичною організацію. На підконтрольній режиму Талібан території масово порушувалися права людини, застосовувалось насильство. Тому, побоювання позивача стати жертвою цих переслідувань є цілком обґрунтованим.

На переконання суду, для ухвалення відповідачем рішення про скасування рішення попереднього рішення про визнання особою біженцем, з підстав надання неправдивих відомостей, відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідно встановлення надання особою таких відомостей, які б свого часу унеможливили надання йому такого статусу.

Ці обставини визначені ст.3 Закону України «Про біженців» від 24.12.93 №3818-XII, який діяв на момент отримання позивачем статусу біженця, а саме щодо особи: 1) за якою компетентними органами влади держави, де вона проживає, визнаються і забезпечуються права і обов'язки, пов'язані з громадянством цієї держави; 2) щодо якої встановлено, що вона вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено в міжнародному праві; 3) яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття на її територію; 4) яка до прибуття в Україну перебувала в державі, де вона могла у встановленому порядку отримати притулок чи оформити статус біженця.

Відповідачем не встановлено, не доведено та не аргументовано своє рішення про позбавленням ОСОБА_1 обставинами, визначеними у ст.3 Закону України «Про біженців» від 24.12.93 №3818-XII, або обставинами, визначеними ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому неможливо стверджувати, що на час отримання статусу біженця, він надав неправдиву інформація, що вплинула на надання цього статусу.

До того ж, суд ще раз звертає увагу, що ОСОБА_1 прибув до України у 12-ти річному віці, тобто дитиною, і щодо нього не застосовуються вимоги абзацу сьомого ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» про ненадання статусу біженця у разі, якщо особа до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі, визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 10.01.27 №18-17 про скасування наказу від 05.07.01 №402 про надання йому статусу біженця, а також зобов'язати відповідача повернути позивачу посвідчення біженця.

При цьому, суд вважає зайвим зазначити конкретний серію та номер посвідчення біженця, оскільки у цьому випадку мова йде не про конкретний документ (який може вже бути і знищений), а про відновлення права позивача на отримання посвідчення біженця.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.01.2017 року №18-17.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повернути ОСОБА_1 посвідчення біженця.

4. Апеляційна скарга на цю постанову може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання у повному обсязі.

Головуючий суддя В. В. Біоносенко

Судді Т.О.Гордієнко

Н.В.Лісовська

Відповідно до ч.3 ст.160 КАС України постанова складена у повному обсязі 25.09.17

Суддя В.В. Біоносенко