Справа № 817/1206/17
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

20 вересня 2017 року Р і в н е №817/1206/17

Рівненський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Калуської міської державної нотаріальної контори про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 13.05.2015 померла ОСОБА_2, яка заповіла позивачу все своє майно, в т.ч. будинковолодіння в м. Калуші по вул. Купчинського, 14. Позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак листом від 21.11.2016 №679/02-14 відповідач відмовив у видачі свідоцтва у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Позивач зазначає, що рішенням Калуського міського суду Івано-Франківської області від 11.12.2000 по справі №2-2242 встановлено факт прийняття спадщини - будинковолодіння в місті Калуші по вул.Купчинського, 14, ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 Відтак, на думку позивача, відповідач мав зареєструвати право власності на вказане будинковолодінння за ОСОБА_2 та в подальшому видати йому свідоцтво про право на спадщину. З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений, до початку судового розгляду подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача заперечень проти позову суду не надав, у судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений. До початку судового розгляду на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Оскільки клопотання про розгляд справи за їх відсутності заявили усі особи, які беруть участь у справі, тому судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що провадження у справі належить закрити, виходячи з наступного.

Обставини справи:

11 грудня 2000 року Калуський міський суд Івано-Франківської області у справі №2-2242 прийняв рішення, яким встановив факт прийняття спадщини будинковолодіння в місті Калуші по вул. Купчинського, 14 ОСОБА_2, після смерті чоловіка останньої.

11 листопада 2013 року ОСОБА_2 видала заповіт, за умовами якого усе своє майно заповіла позивачу; заповіт посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий №3493.

13 травня 2015 року ОСОБА_2 померла.

20 січня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2

21 листопада 2016 року відповідач листом № 679/02-14 відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Із змісту позовної заяви вбачається, що на думку позивача, відповідач не мав правових підстав відмовляти йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки мав вчинити реєстраційні дії, а саме зареєструвати право власності за ОСОБА_2 на будинковолодіння №14 по вул. Купчинського у м. Калуш на підставі рішення Калуського міського суду Івано-Франківської області від 11 грудня 2000 року, і лише після цього приймати рішення про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Відтак, предметом спору як випливає зі змісту фактичних обставин на перший погляд, є бездіяльність відповідача щодо не вчинення реєстраційних дій, тобто такий спір можна було б вважати публічно-правовим.

Однак в контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалося між його суб'єктами, такий висновок не можна визнати правильним.

Матеріалами справи встановлено, що позивач є не єдиним спадкоємцем майна померлої ОСОБА_2 Іншим спадкоємцем майна є донька померлої ОСОБА_5, яка 03 липня 2015 року подала заяву про прийняття спадщини (а.с. 27).

При цьому, згідно відомостей, які надійшли від Івано-Франківського обласного БТІ право власності на будинок №14 по вул. Купчинського у м. Калуші було зареєстровано 01.06.2013 року за ОСОБА_6 на підставі договору дарування 1-Д-214 від 18.04.1995 року (а.с.136).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №1952) державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.4 ст.3 Закону №1952, будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Частиною третьою статті 3 Закону №1952 передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

Згідно з п.4 ч.1 ст.2 Закону №1952, заявником в процедурі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно серед інших є спадкоємець, у разі у разі оформлення спадщини, до складу якої входять речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації згідно із цим Законом.

Пунктом 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.

Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про субєкта права власності - спадкодавця з обовязковим зазначенням відомостей про смерть такої особи.

З урахуванням зазначених вище фактичних обставин справи суд приходить до висновку, що вирішити питання щодо державної реєстрації права власності неможливо без вирішення спору щодо належності спірного будинку на праві власності спадкодавцю чи іншій особі, або встановлення того факту, який з правовстановлюючих документів є чинним на сьогоднішній день, що у будь-якому разі становить собою спір про право цивільне, вирішення якого передує державній реєстрації.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

В той же час, відповідно до частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Суд наголошує, що в даному випадку оскаржується бездіяльність відповідача щодо вчинення реєстраційних дій по відношенню до нерухомого майна, стосовно якого існує спір про право цивільне, в межах якого (за наявності для цього підстав) може бути вирішено питання щодо вчинення бажаних для позивача реєстраційних дій, а відтак суд приходить до висновку про те, що дана справа не належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Одночасно суд звертає увагу на те, що рішення про закриття провадження у справі не обмежує сторони у реалізації захисту свого речового права в порядку цивільного судочинства.

Згідно із вимогами п.1 ч.1 ст.157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 157, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Калуської міської державної нотаріальної контори про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Розяснити ОСОБА_1, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду.

Повторне звернення з тією самою позовною заявою до Рівненського окружного адміністративного суду не допускається.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 КАС України, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії ухвали суду безпосередньо в суді, то п'ятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії ухвали суду.

Суддя Комшелюк Т.О.