Справа № 813/733/15
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/9616/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Іщук Л.П.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

представників позивача: Яцинич Я.Я., Савельєвої М.Т.

представника третьої особи - ПАТ КБ «ПриватБанк» Гнатишака О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2015 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Фінансова компанія «Комфорт Капітал» до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції (далі - УДВС ГУЮ) у Львівській області, Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (за участю третіх осіб на стороні відповідачів, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору - ПАТ КБ «Приватбанк», Відділення «Львівська регіональна дирекція «ПАТ ВТБ Банк») про скасування постанов та зняття арешту з майна,

в с т а н о в и в :

ТзОВ «ФК «Комфорт Капітал» звернулося в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві в частині накладення арешту на майно - квартиру № 79, гаражу № 34 в підземному автопаркінгу в будинку № 83-Д по вул.Мельникова в м. Києві, винесену 27.05.2014 в рамках виконавчого провадження № 43419692 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Германчука Р.В., винесену 07.11.2014 в рамках виконавчого провадження № 45347307 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та зобов'язати відповідачів зняти арешти з вказаної квартири та гаража .

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.08.2015 позовні вимоги товариства були задоволені в повному обсязі.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що позивачем не надано суду доказів існування на день пред'явлення позову заборгованості по кредитному договору, розрахунку заборгованості та вартості предмету іпотеки. Також, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про реалізацією ним свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.08.2015 та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволенні його адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта Гнатишака О.В., який підтримав апеляційну скаргу, представників позивача Яцинич Я.Я., Савельєву М.Т., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, 14.09.2006 між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 3386.

Предметом цього Договору є забезпечення виконання зобов'язань боржника ТзОВ «Комфорт-Цінні папери» перед Іпотекодержателем за кредитним договором № 240 від 28.08.2006, укладеним між боржником та Іпотекодержателем (пункт 1.1).

Згідно п.1.2 Договору, предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме : квартира АДРЕСА_1 та гараж № 34 в підземному автопаркінгу у цьому ж будинку.

У зв'язку із посвідченням договору іпотеки, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М. на підставі ст.73 Закону України «Про нотаріат» була накладена заборона на відчуження вказаного предмету іпотеки та зареєстровано в реєстрі за № 3387, № 3388.

19.10.2012 між ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» та ТзОВ «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Комфорт капітал» був укладений договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 2262.

Згідно п.1.1 цього Договору, у зв'язку з укладанням 18.10.2012 сторонами Договору наступного права грошової вимоги № 240/12, до ТзОВ «Фінансова компанія «Комфорт капітал» перейшли права за договором іпотеки, укладеним між ОСОБА_6 та ПАТ «Кредобанк», про який йдеться вище та додатковим договором до цього ж договору іпотеки.

Отже, за умовами Договору про наступне відступлення права грошової вимоги за кредитним договором та Договором про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 19.10.2012, ТзОВ «Фінансова компанія «Комфорт Капітал» є новим кредитором у зобов'язаннях ТзОВ «Комфорт-Цінні папери» та новим Іпотекодержателем нерухомого майна, яке є предметом іпотеки.

27.05.2014 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у м. Києві Бялим М.Г., при примусовому виконанні виконавчого листа № 2610/20729/2012, виданого 16.01.2014 Шевченківським районним судом м. Києва, була винесена постанова ВП № 43419692 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все належне боржнику ОСОБА_6 майно, в межах суми боргу 7 583 279,27 грн. Стягувачем у даній справі є ПАТ КБ «ПриватБанк».

07.11.2014 головним державним виконавцем відділу примусового виконання УДВС ГУЮ у Львівській області Германчуком Р.В., при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-394/11, виданого 08.11.2011 Сихівським районним судом м. Львова, була винесена постанова ВП 45347305 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою було накладено арешт на все належне ОСОБА_6 майно в межах суми боргу 5 872 121,12 грн. Стягувачем у цій справі є Відділення «Львівська регіональна дирекція» ПАТ ВТБ Банк.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані постанови були винесені всупереч вимог ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про іпотеку», зокрема, не враховано переважне право позивача перед іншими особами, задовольнити забезпечені іпотекою вимоги. Крім того, в спростування заперечень третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції вказав, що сума заборгованості за кредитним договором, виконання якого забезпечене іпотекою спірного нерухомого майна, встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.09.2011 у цивільній справі, а тому відсутні підстави для проведення нового розрахунку суми заборгованості. Стосовно доводів третьої особи про ненадання доказів, які свідчать про реалізацію позивачем свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки, то суд вказав, що обмеження у його реалізації зумовлене наявністю арештів, застосовані оспорюваними постановами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Пунктом першим частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 цього Кодексу, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як видно з матеріалів справи, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.09.2011 по цивільній справі № 2-3076/11 за позовом ПАТ «Кредобанк» до ТзОВ «Комфорт-Цінні папери» позов було задоволено повністю. Вирішено стягнути з відповідача на користь банку суму заборгованості за кредитним договором № 240 від 28.08.2006 у розмірі 498 855 дол. 36 центів США, що за курсом Національного Банку України на час ухвалення рішення суду становило 3 950 934,45 грн, а також звернути стягнення на предмет іпотеки.

Як вірно вказав суд першої інстанції, з врахуванням наведених вище норм ЦК України та на підставі вище зазначених договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, правонаступником ПАТ «Кредобанк» у правовідносинах, які виникли з ТзОВ «Комфорт-Цінні папери» на підставі кредитного договору № 240 від 28.08.2006 та договору іпотеки, є ТзОВ «Фінансова компанія «Комфорт Капітал».

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» № N 606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон № 606-XIV), чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Частиною першою статті шостої цього Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно п.1 ч.1 ст.32 Закону № 606-XIV, одним із заходів примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.52 цього Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Частиною восьмою статті 54 цього ж Закону передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 (далі - Закон № 898-IV).

У статті першій Закону № 898-IV визначені терміни, які вживаються у цьому Законі.

Згідно цієї статті, іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 4 Закону № 898-IV передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті сьомої цього Закону передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно ч.6 ст.3 Закону № 898-IV, у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що у разі недотримання вказаних вище умов іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Частиною третьою статті 54 Закону № 606-XIV передбачені випадки, коли для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, може бути звернуто стягнення на заставлене майно боржника, зокрема, у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів або якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Відповідно до вимог частини четвертої цієї статті, про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Частиною першою цієї ж статі передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, в силу застави заставодержатель має переважне право перед іншими кредиторами.

Відповідно до ч.7 ст.3 Закону № 898-IV, пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Представником апелянта не були спростовані висновки суду першої інстанції щодо наявності переважного права у позивача перед іншими стягувачами на стягнення суми боргу за рахунок іпотечного майна.

Крім того, з апеляційної скарги убачається, що третьою особою ПАТ КБ «ПриватБанк» оспорюється факт існування заборгованості ТзОВ «Комфорт-Цінні папери» перед ТзОВ «Фінансова компанія «Комфорт капітал», розрахунку заборгованості та вартість предмету іпотеки на момент пред'явлення позову.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.10 КАС України, усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом.

Частиною першою статті 11 цього Кодексу передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.47, ч.1 ст.49 КАС України, особи, які беруть участь у справі, якими є сторони, треті особи та їх представники, мають рівні процесуальні права і обов'язки.

Частиною першою статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

При цьому, частиною другою цього Кодексу обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень покладається саме на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як вірно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, сума заборгованості ТзОВ «Комфорт-Цінні папери» за кредитним договором № 240 від 28.08.2006 та її наявність встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.09.2011. Дане рішення набрало законної сили 17.10.2011. Тому, з урахуванням положень ч.1 ст.72 КАС України дані обставини не підлягають доказуванню.

Стосовно доводів апелянта про недоведеність позивачем факту існування заборгованості на момент пред'явлення позову у зв'язку з її погашенням не за рахунок іпотечного майна, як вказав представник апелянта в судовому засіданні, то з врахуванням принципу змагальності та наведених вище норм процесуального закону стосовно рівності учасників адміністративного процесу, колегія суддів вважає, що тягар доведення даної обставини покладається саме на третю особу, оскільки позивачем, на його думку, надано суду достатньо доказів її існування.

З цих самих підстав, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність обов'язку позивача здійснювати новий розрахунок заборгованості боржника за кредитним договором, оскільки конкретна сума вже встановлена у рішенні суду про стягнення кредитної заборгованості.

Стосовно висновків суду першої інстанції про безпідставність доводів ПАТ КБ «Приватбанк» щодо не надання позивачем документів, які б свідчили про реалізацію ним свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки, на думку суду апеляційної інстанції, в оскаржуваній постанові вірно вказано, що саме наявні арешти, застосовані оспорюваними постановами є перешкодою в реалізації права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки і надання документів, які б свідчили про реалізацію ТзОВ «Фінансова компанія «Комфорт Капітал» свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки не вбачається можливим.

Згідно ч.1 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Як вказав Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав виходити за межі доводів апеляційної скарги, оскільки під час апеляційного провадження не було встановлено порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Крім того, слід зазначити, що відповідачі, будучи належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності оспорюваних постанов, як того вимагає ч.2 ст.71 КАС України.

Стосовно обов'язковості висновків суду касаційної інстанції, наведених в ухвалі від 24.112016 по справі № К/800/12418/16, колегія суддів зазначає наступне.

На виконання вимог суду касаційної інстанції, апеляційним судом були витребувані письмові докази, якими підтверджується статус позивача у виконавчих провадженнях, в межах яких були винесені оспорювані постанови.

Так, Головним територіальним управлінням юстиції у м. Києві та Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області були надіслані суду апеляційної інстанції належним чином завірені копії заяв про відкриття виконавчих проваджень та постанови про відкриття виконавчих проваджень, з яких убачається, що ТзОВ «Фінансова компанія «Комфорт капітал» не є стороною у вказаних виконавчих провадженнях.

Частиною першою статті 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

За правилами статті 383 та частини другої статті 384 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ. Розгляд скарги здійснюється в порядку, встановленому статтею 386 ЦПК України.

Отже, у порядку, передбаченому ЦПК України, оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби лише сторонами виконавчого провадження (тобто, боржником чи стягувачем).

Решта осіб, які вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі порушені їх права, позбавлені можливості захистити або відновити такі права у тому чи іншому виконавчому провадженні в порядку, визначеному ЦПК України.

Однак такі особи мають право подати позов у порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів прийшла до висновку, даний спір слід розглядати за правилами КАС України.

Згідно ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2015 року по справі № 813/733/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді І. О. Яворський
Л. П. Іщук

Повний текст ухвали складено 25.09.2017.