Справа № 511/2867/16-а
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 511/2867/16-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Бобровська І.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

представника апелянта ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 10 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області в про визнання неправомірними дії та рішення від 18.11.2016 р. № 56 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років, про зобовязання здійснити розрахунок та призначити пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції закону від 01.01.2007 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 10 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити його адміністративний позов в повному обсязі.

Постановою від 10 березня 2017 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Роздільнянський районний суд одеської області відмовив у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області, в якому позивач просив суд:

- визнати неправомірними дії та рішення відповідача від 18.11.2016 р. № 56 щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років;

- зобовязати відповідача здійснити розрахунок та призначити пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції закону від 01.01.2007 року, в розмірі 90% від середнього заробітку, без обмежень граничного розміру, на підставі наданих документів та довідки, виданої прокуратурою Одеської області № 490 від 05.10.2016 року.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм чинного законодавства, не повно зясував обставини, які мають значення для справи.

Так, апелянт зазначає, що він не погоджується з висновком суду першої інстанції по те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, в редакції Закону від 01.01.2007 року, оскільки це суперечить приписам ст. ст. 17, 19, 22 ч.ч. 1-6 ст. 46, ст. 48, ч. 1 ст. 68 Конституції України.

Апелянт посилається на те, що право на пенсійне забезпечення передбачає окрім іншого, правову визначеність і повязану з ним передбачуваність законодавчої політики у сферах пенсійного забезпечення, необхідні для того, що б учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто право на пенсійне забезпечення не може бути скасовано, звужено.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на порушення пенсійним органом конституційних прав на пенсійне забезпечення, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області надало письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких з посиланням на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову без змін.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції встановив, що позивач працює на посаді прокурора Роздільнянської місцевої прокуратури Одеської області.

Також суд першої інстанції встановив, що 11.11.2016 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, у задоволенні якої було відмовлено рішенням управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області від 18.11.2016 року № 59.

Суд першої інстанції встановив, що при прийнятті рішення про відмову в призначенні пенсії відповідач послався на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, за якими пенсії в порядку та умовах, визначених законом України «Про прокуратуру» з 01.06.2015 року не призначаються, а раніше призначені пенсії не перераховуються.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції встановив, що спірні правовідносини виникли між сторонами в момент звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, що відповідає Постанові Правління Пенсійного Фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції від 30.07.2015 року.

Також суд першої інстанції зазначив, що на час звернення позивача до відповідача з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років діяв Закон України «Про прокуратуру» від 05.10.2016 року, а тому до спірних правовідносин має застосовуватися ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, яка надає право на призначення пенсії за вислугу років при наявності певного загального стажу, до якого входить стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури.

Так, суд першої інстанції зауважив, що відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року, вислуги років не менше ніж 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Проте суд першої інстанції встановив, що на час звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії позивач мав загальний стаж роботи 21 рік 4 дні, в тому числі на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 10 місяців 17 днів, що підтверджено матеріалами справи трудовою книжкою серії БТ-ІІ №4543862.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції зазначив, що прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, не містять положення стосовно збереження за прокурорами, які були призначені на відповідну прокурорську посаду до набрання чинності цим Законом, права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до законодавства, що було чинним до дня набрання чинності цим Законом.

З посиланням на приписи ст. 147 Конституції України, суд першої інстанції зазначив, що положення Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII щодо визначення права прокурора на отримання пенсії з вислугу років не визнані неконституційними, також відносно них відсутнє офіційне тлумачення Конституційного Суду України.

Також суд першої інстанції врахував п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, за яким, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012).

Суд першої інстанції зазначив, що аналогічний підхід до зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги застосований Верховним Судом України у постанові від 01 листопада 2016 року у справі № 21-1425а16.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов в висновку про необґрунтованість посилання позивача на те, що порядок його пенсійного забезпечення визначається відповідно до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, в редакції закону від 01.01.2007 року, оскільки для набуття права на пенсійне забезпечення за вислугу років станом на 11.11.2016 рік, тобто на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, стаж позивача мав становити 23 роки, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Проте, станом на 11.11.2016 рік вислуга років позивача є недостатньою для призначення йому пенсії за вислугу років за Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання неправомірним рішення відповідача від 18.11.2016 року щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років є безпідставними, а оскаржене рішення прийнято відповідачем в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України., внаслідок чого не підлягають задоволенню вимоги про зобов'язання відповідача здійснити розрахунок та призначити позивачу пенсію відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 01.01.2007 р., в розміру 90% від середнього заробітку без обмеження граничного розміру, на підставі наданих документів та довідки, виданої прокуратурою Одеської області від 05.10.2016 № 490.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які зявились у судове засідання, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_3 з 24.12.1997 року по теперішній час працює в органах прокуратури(а.с. 9-10).

11.11.2016 року апелянт звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 01.01.2007 року), в розмірі 90 відсотків від суми місячного (чинного) доходу (а.с. 18-19), оскільки вважав, що має достатній стаж 20 років 11 місяців 08 днів, з яких 18 років 10 місяців стаж на посадах прокурора та слідчого, 2 роки 01 місяць та 08 днів - строк проходження військової служби (з 18.11.1987 по 26.12.1989 р.).

Рішенням від 18.11.2016 року за № 59 відповідач відмовив апелянту у призначення пенсії за вислугу років, передбаченої ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 01.01.2007 року) (а.с. 20), посилаючись на те, що з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення, якими пенсії призначаються, окрім іншого Законом України «Про прокуратуру». При цьому пенсійний орган послався на Закон України № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про правомірність оскарженого рішення пенсійного органу від 18.11.2016 року за № 59, оскільки за приписами пункту 5 Прикінцевих положень Закону України № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», 01.06.2015 року скасовувались норм щодо пенсійного забезпечення осіб, окрім іншого, встановлені Законом України «Про прокуратуру» 1991 року, в той час як скасування норм законів має відбуватись із чітким зазначенням такого скасування (розділу, статті, частини, пункту, ін.), та не може бути визначено такою узагальнюючою умовою, як «норми щодо пенсійного забезпечення».

Проте апеляційний суд відхиляє доводи апелянта та погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про зобовязання здійснити розрахунок та призначити пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції Закону від 01.01.2007 року.

Станом на 11.11.2016 року - на час звернення апелянта до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону від 01.01.2007 року), Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, втратив чинність з 15.07.2015 року, відповідно до п. 1, п.п.1 п. 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII.

При цьому, відповідно до п.п.1 п. 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, чинними залишились, окрім іншого частини третя, четверта, шоста та одинадцята статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ, в яких не закріплено право на призначення пенсії за вислугу років.

Як правильно встановив суд першої інстанції, спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, зокрема статтею 86, за приписами якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років (абз. 1 та 8 ч. 1 ст. 86).

Відповідно до матеріалів справи копії трудової книжки (а.с. 9-10), та як правильно встановив суд першої інстанції, апелянт, на час звернення до пенсійного органу (11.11.2016 року) має вислугу років 21 рік 04 дні, з яких на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 10 місяців 17 днів, що не надає йому права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII.

Апеляційний суд відхиляє як помилкові доводи апелянта про застосування до спірних правовідносин ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції Закону станом на 01.01.2007 року), оскільки перехідні та прикінцеві положення Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII не містять приписів щодо призначення пенсії за законом, який втратив чинність, а ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII у встановленому законом порядку не визнана неконституційною.

Також помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що право апелянта на пенсійне забезпечення передбачає окрім іншого, правову визначеність і повязану з ним передбачуваність законодавчої політики у сферах пенсійного забезпечення, необхідні для того, що б учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто право на пенсійне забезпечення не може бути скасовано, звужено.

При цьому апеляційний суд зазначає, що Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII був прийнятий 14.10.2014 року та набрав чинності з 15.07.2015 року (окрім іншого в частині пенсійного забезпечення), що спростовує доводи апелянта про порушення принципу передбачуваності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що у висновку комітету Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності до проекту Закону України "Про прокуратуру" (реєстр. № 3541), Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII який був прийнятий 14.10.2014 року, розроблено з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України від 17 жовтня 2006 року, від 27 жовтня 2009 року, від 15 жовтня 2012 року).

Також у висновку зазначено, що саме проект Закону України "Про прокуратуру" (реєстр. № 3541) був проаналізований Венеціанською Комісією (Висновок від 14 жовтня 2013 р.), яка зазначила, що його положення є прогресивними порівняно з попередніми пропозиціями змін законодавства, закладають міцну основу для функціонування органів прокуратури відповідно до європейських стандартів та є хорошою базою для завершення реформи прокуратури в нашій державі (пункти 193, 196 Висновку).

Щодо звуження права на пенсійне забезпечення апелянта, як працівника прокуратури, апеляційний суд зазначає про помилковість доводів апеляційної скарги з цього приводу, оскільки з прийняттям Законів України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і «Про недержавне пенсійне забезпечення» в 2004 році розпочато впровадження пенсійної реформи, а Розпорядженням КМУ № 1224-р від 14.10.2009 року була схвалена розроблена Комісією з питань здійснення пенсійного реформування Концепція подальшого проведення пенсійної реформи, яка розрахована на 2010-2017 роки, якою, окрім іншого, передбачені заходи щодо забезпечення соціальної справедливості у солідарній пенсійній системі, зокрема, як ліквідація диспропорцій у пенсійному забезпеченні, зумовлені збереженням спеціальних пенсійних програм для деяких категорій громадян, якими встановлено окремі умови пенсійного забезпечення, та поетапне здійснення переходу до єдиних правил призначення пенсій.

Таким чином, зміна певних умов надбання права на призначення пенсії, зокрема за вислугу років прокурорами, відповідає заходам пенсійної реформи, а тому не може розцінюватись як порушення конституційних прав апелянта.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що не зважаючи на наявність правових підстав для скасування оскарженого рішення пенсійного органу, апелянт, станом на 11.11.2016 року, не набув права на призначення пенсії за вислугу років, а тому ці вимоги не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, оскільки є передчасними.

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи але ухвалив судове рішення помилковим застосуванням норм матеріального права, у звязку з чим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, апеляційна скарга має бути задоволена частково, оскаржена постанова скасована та ухвалена нова постанова про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 69-71, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202, 207, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Роздільнянського районного суду Одеської області від 10 березня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в Роздільнянському районі Одеської області від 18.11.2016 р. № 56 про відмову в призначення пенсії.

Відмовити у задоволенні позовних вимог про зобовязання здійснити розрахунок та призначити пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції закону від 01.01.2007 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення складений 15.09.2017 року.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець