Справа № 815/4830/17
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2017-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4830/17
У Х В А Л А

22 вересня 2017 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», Відділу в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, треті особи Селянське фермерське господарство «Задум», Дочірнє підприємство «Украгросоюз», про визнання протиправними дій протиправними та скасування записів про реєстрацію договору оренди та додаткової угоди до нього,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» щодо державної реєстрації договору оренди землі від 20.09.2007, укладеного між ОСОБА_1 та ДП «Украгросоюз», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 33 від 15.04.2009, та скасувати цей запис; визнати протиправними дії Відділу в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області в особі Відділу Держкомзему у Ананьївсьому районі Одеської області щодо державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі від 01.09.2008, укладеної між ОСОБА_1 та ДП «Украгросоюз», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 02127 від 29.12.2012, та скасувати цей запис.

Відповідно до ч.1 ст.107 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, серед іншого, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Вивчивши подані матеріали, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду із даними позовними вимогами.

Згідно з ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З огляду на матеріали справи, 20.09.2007 між ОСОБА_1 та ДП «Украгросоюз» укладений договір оренди землі, на підставі якого ОСОБА_1 передав в оренду ДП «Украгросоюз» власну земельну ділянку площею 2,91 га, яка знаходиться за адресою: Долинська сільська рада Ананьївського району Одеської області, надана для товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:002:0130, строком до 31.12.2018, а 01.09.2008 додаткову угоду до цього договору.

В адміністративному позові ОСОБА_1 зазначає, що про реєстрацію вищезазначених договору оренди - 15.04.2009 та додаткової угоди 29.12.2012 він дізнався в березні 2017 року, в результаті ознайомлення із адміністративним позовом ДП «Украгросоюз» (справа № 815/1141/17), у звязку із чим зазначає, що строк на звернення до суду ним не пропущений, а в іншому випадку просить визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду із даними вимогами.

Згідно ч.5 ст.6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоди встановленої форми.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Підпунктом 6 пункту 2 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоди встановленої форми.

Згідно п.43 договору оренди землі від 20.09.2007, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

З боку орендодавця підпис на договорі та додатковій угоді до нього виконано особисто ОСОБА_1

Таким чином, про необхідність реєстрації договору оренду землі позивач був обізнаним як на момент підписання цього договору, так і в силу Закону України «Про оренду землі», який передбачає обовязкову реєстрацію договору оренду землі.

На підставі викладеного, суд відхиляє доводи позивача про те, що про існування реєстрацій договору та додаткової угоди він дізнався лише в березні 2017 р., оскільки строк звернення до суду обчислюється у в т.ч. з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Вирішуючи питання про поважність пропущеного строку для звернення із даними вимогами, суд також враховує низку рішень Європейського суду з прав людини, в яких зазначено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Осман проти Сполученого Королівства" від 28.10.1998 зазначено, що обмеження не буде сумісним з п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., "якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою".

Існування процесуальних строків на оскарження судових рішень зумовлене вимогами щодо забезпечення швидкого та ефективного розгляду справ, дисциплінування поведінки учасників процесу. Саме тому закон передбачає різноманітні способи визначення проміжку часу, протягом якого такі учасники можуть здійснити свої процесуальні права.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення).

Крім того, ЄСПЛ зазначає, що право на оскарження не порушується, якщо позивач не цікавиться справою. Так, в рішенні «Каракуц проти України» Суд зазначив, що заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Повертаючись до обставин справи, суд зазначає, що ОСОБА_1 протягом майже десяти років також не виявляв ніякої зацікавленості щодо реєстрації укладеного ним із ДП «Украгросоюз» договору оренди землі, та додаткової угоди до нього, а тому пропущення ним строку на оскарження спірних реєстрацій не містить будь-яких поважних причин.

У зв'язку цим, суд, враховуючи, що позивач не пояснив причини пропуску строку на оскарження спірних реєстрацій, а наведені представником позивача у позові доводи визнані судом неспроможними, - суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання поважними причин пропуску строку на оскарження, що на переконання суду узгоджується із правомірною метою, а саме дотримання принципу правової визначеності. Натомість, визнання поважними причин пропущеного строку без наведення відповідного обґрунтування не узгоджувалось би із вказаним принципом.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Проте реалізувати зазначене право така особа має у визначені статтею 99 КАС строки, які встановлені з метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Слід зазначити, що тривалість і правила обчислення строку звернення до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. Строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично предявлено позов.

Таким чином, звертаючись із даним адміністративними позовом, позивач не навів обґрунтованих та поважних причин пропуску ним встановленого КАС України строку на звернення до суду із даними вимогами. При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Таких обставин судом не встановлено, у звязку із чим суд вважає за необхідне в силу ч.1 ст.100 КАС України залишити позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.99,100 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», Відділу в Ананьївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, треті особи Селянське фермерське господарство «Задум», Дочірнє підприємство «Украгросоюз», про визнання протиправними дій протиправними та скасування записів про реєстрацію договору оренди та додаткової угоди до нього - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали апеляційної скарги.

Суддя І.В. Завальнюк