Справа № 802/1052/17-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 вересня 2017 р. Справа № 802/1052/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Міністерства внутрішніх справ України, управління МВС України на Південно-Західній залізниці

про: стягнення заборгованості з грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, управління МВС України на Південно-Західній залізниці, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з Міністерства внутрішніх справ України та управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці солідарно на його (позивача) користь 4705,80 грн. заборгованості по грошовій компенсації за невикористану відпустку при звільненні за 2015 рік в кількості 30 днів із розрахунку 156,86 грн. за 1 день відпустки та 171870,95 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2015 по 12.09.2017 із розрахунку 333,73 грн. за один день затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при звільненні позивачу не виплачено грошової компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік. Як зазначає позивач, на звернення із відповідними листами на адресу Міністра внутрішніх справ Авакова А.Б., Департаменту внутрішньої безпеки МВС України та голови ліквідаційної комісії УМВС України на Південно-Західній залізниці така компенсація виплачена не була.

На адміністративний позов позивача від МВС України на адресу суду 31.07.2017 надійшли письмові заперечення від 26.07.2017 за вих. № 12/6-4512. Суть заперечень зводиться до того, що МВС України є неналежним відповідачем у справі, оскільки позивач проходив службу та отримував грошове забезпечення безпосередньо в УМВС України на Південно-Західній залізниці. Представник МВС України також зазначає, що позивач помилково посилається на норми КЗпП України, оскільки останні не застосовуються до спірних правовідносин. Крім того, у запереченнях зазначено, що відповідно до листа Мінсоцполітики №1560/13/84-14 від 02.12.2014 Постанова КМ України №100 від 08.02.1995 не поширюється на військовослужбовців і осіб рядового і начальницького складу.

Відтак, МВС України просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 повністю.

В судове засідання позивач не прибув, поряд із цим 12.09.2017 представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Відповідачі в судове засідання також не прибули, судові повістки були направлена на адреси, внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Однак від відповідача 2 до суду повернувся невручений конверт зі вмістом поштового відправлення.

Відповідно до положень ч.ч. 8, 11 ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вважається, що повістку вручено юридичній особі, якщо вона доставлена за адресою, внесеною до відповідного державного реєстру, або за адресою, яка зазначена її представником, і це підтверджується підписом відповідної службової особи.

У разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Відтак, суд дійшов висновку, що управління МВС України на Південно-Західній залізниці про дату, час, місце судового розгляду справи було повідомлене належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно з нормами ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін у судовому засіданні обов'язковою не визнавалась, суд відповідно до положень ст. 128 КАС України визнав можливим проводити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до наказу №1723 о/с від 21.08.2015 позивач, підполковник міліції ОСОБА_1, звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п.64 "б" (через хворобу) з 21.08.2015, про що внесений запис до трудової книжки за №6.

Відповідний запис до трудової книжки позивача здійснений начальником ВКЗ ДВБ МВС України ОСОБА_3 та скріплений гербовою печаткою Департаменту внутрішньої безпеки МВС України.

08.09.2015 ОСОБА_1 виданий грошовий атестат №37/8-250 та 23.09.2015 виплачена грошова допомога при звільненні у розмірі 51044,62 грн.

Позивач, з'ясувавши зі вказаного грошового атестату, що при розрахунку грошової допомоги при звільненні йому не було здійснено грошової компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік, 02.11.2015 звернувся із відповідними листами на адресу Міністра внутрішніх справ Авакова А.Б., Департаменту внутрішньої безпеки МВС України та голови ліквідаційної комісії УМВС України на Південно-Західній залізниці.

Усі звернення позивача на адресу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці не знайшли свого адресата, оскільки листи були мені повернуті через відмову їх отримання адресатом з посиланням на ліквідацію.

На вимогу ОСОБА_1 здійснити виплату компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік Департамент фінансово-облікової політики МВС України листом від 25.01.2016 за № 15/2-Б-725 повідомив, що станом на 21.08.2015 будь-яких документів стосовно нарахування позивачу компенсації за невикористану відпустку до фінансового підрозділу не надходило.

Після того, як Департамент внутрішньої безпеки МВС України ліквідовано як структурну одиницю, та створено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №887 від 25.10.2015 Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України, позивач звернувся до останнього 28.02.2017 з вимогою про здійснення повного розрахунку при звільненні.

На вказане звернення Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України листом від 20.03.2017 за вих. №3021/Б-215/42-01/0417 надав позивачу відповідь про те, що Національна поліція, у складі якої функціонує Департамент, не є правонаступником міліції або структурним підрозділом МВС, а тому вимогу про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік необхідно направити до ліквідаційної комісії УМВС України на Південно-Західній залізниці.

21.02.2017 позивач у черговий раз звернувся рекомендованими листами до відповідачів з вимогою про здійснення повного розрахунку при звільненні, згідно якого просив виплатити 4705,80 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку (30 календарних днів) в 2015 році при звільненні. Проте вказані звернення відповідачами та МВС України не були задоволені.

Департамент фінансово-облікової політики МВС України листом від 22.03.2017 за № 15/2-Б-140 повідомив позивача, що станом на 21.08.2015 будь-яких документів стосовно нарахування позивачу компенсації за невикористану відпустку до фінансового підрозділу не надходило.

Зазначені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим адміністративним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Щодо стягнення 4705,80 грн. заборгованості по грошовій компенсації за невикористану

відпустку при звільненні за 2015 рік в кількості 30 днів з розрахунку 156,86 грн. за 1 день відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про міліцію" (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу", наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.11.2007 № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №205/14896 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, а також Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Пунктом 52 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Згідно з абз. 2 п. 56 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Поряд із цим, згідно з наявними записами в додатку до послужного списку ОСОБА_1, що міститься в матеріалах особової справи останнього, яка зберігається в архівному відділі ГУ НП у Вінницькій області, чітко значиться в картці обліку відпусток, що ОСОБА_1 використав чергові відпустки лише за 2013 рік (з 21.11.2013 по 30.12.2013) та за 2014 рік (з 08.09.2014 по 23.10.2014 відповідно до наказу №1816 о/с від 08.09.2014).

Також у матеріалах особової справи міститься рапорт позивача від 02.09.2014 на відпустку із виплатою йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2014 рік. Проте відсутні будь-які накази на відпустку чи рапорт про її надання за 2015 рік.

Аналогічна відповідь міститься і в листі заступника начальника Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України С.Є Житняка від 19.11.2015 за №18/7ЦА-110, наявного в матеріалах адміністративної справи.

Крім того, у грошовому атестаті, що виданий УМВС України на Південно-Західній залізниці за №37/8-250 від 08.09.2015 зазначено, що ОСОБА_1 відпустка використана виключно за 2014 рік і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та на оздоровлення при наданні основної відпустки за 2015 рік не виплачувалось.

Розмір щорічної відпустки ОСОБА_1 з урахуванням вислуги років становить 45 календарних днів. Оскільки позивач звільнений 21.08.2015, то за 2015 рік у нього невикористаної відпустки було 30 днів (45днів відпустки: 355 календарних днів (календарна кількість днів у році мінус 10 святкових та неробочих днів у році) * 233 відпрацьовані дні (в 2015 році) = 29,53 або ж 30 днів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до абз. 1, 2, 3 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 7 вказаного Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Згідно з даними грошового атестату №37/8-250 середньомісячна заробітна плата позивача за попередні 12 місяців перед звільненням становить 4640,42 грн. на місяць (в грошовому атестаті зазначається, що він видається за період після попереднього грошового атестата №65 від 18.07.2014).

Відтак, виходячи з даних грошового атестату сума грошової компенсації за невикористану позивачем відпустку з 2015 році становить 4705,80 грн. (4640,42 грн. * 12 місяців: 355 днів = 156,86 грн. - вартість компенсації одного дня невикористаної відпустки; 156,86 грн. * 30 днів = 4705,80 гри. - сума заборгованості на момент звільнення).

Посилання ж представника МВС України на лист Мінсоцполітики від 02.12.2014 за №1560/13/84-14 про те, що постанова КМ України №100 від 08.02.1995 не поширюється на військовослужбовців і осіб рядового і начальницького складу суд вважає помилковими, оскільки вказаний лист не являється нормативно-правовим актом та не зареєстрований в Міністерстві юстиції України як акт регуляторної дії.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2015 по 12.09.2017 із розрахунку 333,73 грн. за один день затримки розрахунку при звільненні.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Разом із цим, як уже зазначалося, ч. 1 ст. 19 Закону України "Про міліцію" передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу", наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.11.2007 № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №205/14896 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114.

Зазначені норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у п. 2 ч. 2 Постанови Пленуму Верхового Суду України "Про практику застосування судами законодавства про працю" від 24.12.1999 № 13, якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Але при цьому суд зазначає, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; при цьому основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках гарантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до п. 3 наказу МВС України від 31.12.2007 № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ норм КЗпП України стосується саме норм, якими врегульований порядок здійснення оплати праці (виплати грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення (зокрема, спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати).

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, за затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, що не є складовою заробітної плати (грошового забезпечення)) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, яке регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації, закріпленого у ст. 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодекс законів про працю України.

Згідно зі ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 цієї Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі №6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Якщо розмір сум належних працівнику при звільненні був визначений лише за результатами судового розгляду справи, відповідно до положень статті 117 КЗпП України розмір відшкодування за час звільнення необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості у порівнянні з середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Частиною 8 цього Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Позивач звільнений 21.08.2015., відтак, для обрахунку середньоденної заробітної плати береться до уваги заробітна плата за два попередні місяці, що передували звільненню, тобто за червень та липень 2015 року.

Відповідно до довідки про доходи № 37/8-617 від 16.10.2015, виданої управлінням МВС України на Південно-Західній залізниці, заробітна плата ОСОБА_1 за червень 2015 року становила 4640,42 грн, а за липень 2015 року 9709,96 грн. Кількість робочих днів у червні 2015 року становила 20 днів, а в липні 2015 року - 23 дні.

Отже, середньоденна заробітна плата для виплати середнього заробітку за весь період затримки розрахунку становить (9709,96 грн. + 4 640,42 грн.) : (23 дні + 20 днів) = 333,73 грн.

Оскільки судом встановлено, що позивачу не було проведено повного розрахунку при звільненні та не здійснено виплату всіх належних сум, тому суд вважає, що часом затримки розрахунку при звільненні є період з 22.08.2015 по день прийняття рішення у справі, що в даному випадку становить 515 робочих днів (92 дні в 2015 році, 251 день у 2016 році та. 172 дні у 2017 році).

Відповідно сума середнього заробітку за весь час затримка розрахунку при звільненні, передбаченого як міри відповідальності за ст. 117 КЗпП України, становить 171870,95 грн. (333,73 грн. * 515 днів = 171870,95 грн.).

Відповідачами суду не надано доказів, що на час розгляду даної адміністративної справи заборгованість перед позивачем погашена.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення цих сум є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується визначення відповідача, з якого мають бути стягнуті вищевказані суми, суд зазначає таке.

Згідно з поданою ОСОБА_1 заяви від 27.08.1996 та на підставі наказу №115 о/с від 02.09.1996 ОСОБА_1 було призначено в.о. оперуповноваженого відділення ДСБЕЗ Немирівського райвідділу УМВС України у Вінницькій області з 02.09.1996.

Відповідно до послужного списку з особової справи та довідки про проходження служби ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України з 02.09.1996 по 21.08.2015 та на момент звільнення з органів внутрішніх справ мав трудовий стаж в календарному обчисленні 22 роки 3 місяці 18 днів, а у пільговому обчисленні - 30 років 10 місяців 19 днів.

При цьому ОСОБА_1 згідно з наказом МВС України від 14.07.2014 за №1298 о/с був призначений оперуповноваженим в особливо важливих справах відділу внутрішньої безпеки на Південно-Західній залізниці (підпорядкованою Департаменту внутрішньої безпеки МВС України). Відповідний наказ про його призначення на той час був підписаний Міністром внутрішніх справ України Аваковим А.Б.

Крім того, як видно з рапорту ОСОБА_1 на ім'я МВС України Авакова А.Б. від 09.07.2014, позивач надавав згоду на своє призначення на посаду о/у в особливо важливих справах відділу внутрішньої безпеки на Південно-Західній залізниці саме в Департаменті внутрішньої безпеки МВС України.

Додатково, як видно з подання начальника ВВБ на Південно-Західній залізниці ДВБ МВС України ОСОБА_4, позивач звертався з указаним поданням саме на ім'я начальника Департаменту внутрішньої безпеки МВС України ОСОБА_5 про призначення підполковника міліції ОСОБА_1 на посаду о/у в особливо важливих справах відділу внутрішньої безпеки на Південно-Західній залізниці саме в Департаменті внутрішньої безпеки МВС України.

Таким чином, не зважаючи, що службу ОСОБА_1 проходив в УМВС України на Південно-Західній залізниці, проте, як видно з наказів МВС України Авакова А.Б. про призначення (№1298 о/с від 14.07.2014) та звільнення з посади (№1723 о/с від 21.08.2015) останній весь час знаходився у підпорядкуванні Департаменту внутрішньої безпеки МВС України і відповідні накази про призначення та звільнення підписувались безпосередньо Міністром МВС України, а не начальником УМВС України на Південно-Західній залізниці.

Оскільки Департамент внутрішньої безпеки МВС України знаходився як структурна одиниця без права юридичної особи в Міністерстві внутрішніх справ України та на даний час він ліквідований, а новостворений Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України не є його правонаступником відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №887 від 25.10.2015 та наказу Національної поліції України №83 від 09.11.2015, тому належним правонаступником вказаного Департаменту являється саме Міністерство внутрішніх справ України і, на переконання суду, саме МВС України має відповідати за зобов'язаннями Департаменту в частині порушення розрахунку при звільненні ОСОБА_1, оскільки саме МВС України являлось роботодавцем ОСОБА_1 з огляду на накази про призначення та звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. В той же час згідно з ч. 2 ст. 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши докази, наявні у справі, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача 4705,80 грн. заборгованості по грошовій компенсації за невикористану відпустку при звільненні за 2015 рік та 171870,95 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2015 по 12.09.2017.

При цьому вказані суми визначені без відрахування податків та зборів, а роботодавець, як податковий агент, має здійснити утримання таких у відповідності до норм чинного законодавства.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 161 КАС України під час прийняття постанови суд вирішує в тому числі чи є підстави допустити негайне виконання постанови.

Відповідно до п. 2-3 ч.1 статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанова суду в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за один місяць підлягає негайному виконанню.

Визначаючись щодо питання розподілу судових витрат, суд виходив з такого.

Види судових витрат визначені статтею 87 КАС України. Так, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать:

1) витрати на правову допомогу;

2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 94 КАС України суд присуджує всі здійснені позивачем документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень.

У зв'язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні підстави для його відшкодування.

Вирішуючи питання щодо підстав відшкодування заявлених позивачем судових витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., суд враховував, що відповідно до положень ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із зазначеною нормою склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Статтею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

На підтвердження надання відповідних послуг та понесених позивачем витрат на правову допомогу відповідно до наявного в матеріалах справи договору про надання правової допомоги від 10.01.2017 за №21, в якому в п. 3.11 обумовлена сума гонорару адвоката 5000 грн. (п'ять тисяч гривень) та порядок її оплати, у матеріалах справи наявна копія довідки №21 від 10.01.2017, копії прибуткового касового ордеру №21 від 10.01.2017, які підтверджують факт сплати позивачем обумовленої суми гонорару, та оригінал акта від 09.08.2017 наданих послуг за договором №21 від 10.01.2017, згідно з яким позивачем вказані послуги прийняті в повному обсязі та документально підтверджена сума вказаних послуг.

Розрахунок витрат на правову допомогу здійснювався в межах граничних сум, передбачених Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011.

Сплачені позивачем кошти на правову допомогу відповідають обсягу виконаної роботи адвокатом ОСОБА_6

Отже, розмір витрат, понесених на правову допомогу адвоката підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 5000 грн.

Щодо встановлення судового контроль шляхом подання звіту про виконання судового рішення, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Цій нормі кореспондують положення абзацу сьомого пункту 4 частини першої статті 163 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині постанови суду першої інстанції зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіт про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Тобто, питання щодо зобов'язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов'язком.

Водночас суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконання зазначеної постанови.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Міністерства внутрішніх справ України заборгованість з грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні за 2015 рік у розмірі 4705,80 грн. (чотири тисячі сімсот п'ять гривень вісімдесят копійок) без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.08.2015 по 12.09.2017 в розмірі 171870,95 грн. (сто сімдесят одна тисяча вісімсот сімдесят гривень дев'яносто п'ять копійок) без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. (п'ять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України.

Постанову суду в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за один місяць у розмірі 7175,19 грн. (сім тисяч сто сімдесят п'ять гривень дев'ятнадцять копійок) допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович