Справа № 542/172/17
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

12 вересня 2017 року м. Київ К/800/23132/17
Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Новосанжарського районного суду Полтавської області від 30 березня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа Адміністрація Державної Прикордонної служби України, про визнання незаконною відмову виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду війни 2 групи та стягнення коштів, -
в с т а н о в и в :
Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 10 липня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України, а особі, яка її подала, надано строк для усунення вказаних недоліків.
У визначений строк недоліки усунуто.
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України та зобов`язати відповідача розглянути його заяву про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи війни.
Постановою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 30 березня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року, позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не розгляді заяви позивача щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги по інвалідності.
Зобов`язано відповідача розглянути заяву позивача про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи війни.
Так, судами встановлено, що позивач проходив дійсну строкову військову службу в прикордонних військах КДБ СРСР з 26 жовтня 1981 року по 1 лютого 1984 року, є учасником бойових дій та інвалідом війни ІІ групи, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій Новосанжарського районного військового комісаріату від 16 лютого 1996 року серії НОМЕР_1 та посвідченням серії НОМЕР_2 інваліда війни ІІ групи, виданого 22 квітня 2014 року.
29 травня 2012 року Центральною військоволікарською комісією по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, підтверджено, що поранення позивача пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
У зв`язку із набуттям права на отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач 22 березня 2016 року звернувся із відповідною заявою до Новосанжарського районного військового комісаріату щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги.
Листом Новосанжарського районного військового комісаріату від 11 квітня 2016 року позивачу у здійсненні виплати зазначеної допомоги відмовлено та роз`яснено, що оскільки він проходив дійсну строкову військову службу не у Збройних Силах СРСР, а у прикордонних військах КДБ СРСР, то витрати пов`язані з виплатою одноразової грошової допомоги військовослужбовцям прикордонних військ мають здійснюватися Державною прикордонною службою України.
У відповідь на аналогічну подану позивачем заяву до Державної прикордонної служби України, остання у здійсненні виплати зазначеної допомоги також відмовила та повідомила позивача про те, що призив на строкову військову службу та звільнення його зі служби здійснювалися на підставі наказу Міністерства оборони колишнього СРСР, а також оскільки позивач перебуває на військовому обліку у військовому комісаріаті Міністерства оборони України та враховуючи те, що причинний зв`язок поранення, отриманого позивачем під час виконання обов`язків військової служби в період перебування у Демократичній Республіці Афганістан встановлено Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України, то питання стосовно виплати позивачу одноразової грошової допомоги повинно розглядати саме Міністерство оборони України.
В подальшому 30 червня 2016 року та 19 серпня 2016 року позивач отримав листи з Департаменту фінансів Міністерства оборони України, в яких йому повідомлено про те, що оскільки Міністерство оборони України не є правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР, то підстав для виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу у прикордонних військах, немає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач отримав інвалідність внаслідок поранення, контузії та захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, а тому він має право на отримання одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25 грудня 2013 року №975, яка була чинна на момент встановлення позивачу інвалідності.
Крім того, суди виходили з того, що чинним законодавством передбачено прирівнювання соціального захисту військовослужбовців Радянської армії до військовослужбовців Збройних Сил України, а також встановлено обов`язок саме Міністерству оборони України прийняти рішення про виплату одноразової грошової допомоги позивачу у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, а тому оскільки позивачем до Міністерства оборони України надано всі необхідні документи для призначення йому одноразової грошової допомоги, то відповідач зобов`язаний був розглянути подану позивачем заяву та за результатами її розгляду прийняти відповідне рішення.
Міністерство оборони України подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.
За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.
У касаційній скарзі Міністерство оборони України посилається на те, що оскільки позивачу встановлено інвалідність саме у 2013 році, то при вирішенні питання щодо виплати одноразової грошової допомоги необхідно керуватися законодавством, яке діяло на цей день, а саме постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» від 28 травня 2009 року №499.
Крім того, відповідач посилається на те, що дата підвищення (повторного огляду) групи інвалідності не може вважатися днем встановлення інвалідності. При цьому відповідач вказує про те, що повторний огляд особи для підтвердження групи інвалідності, підвищення групи інвалідності не являється моментом виникнення у особи права на отримання одноразової грошової допомоги, при цьому моментом виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, яка вказана у довідці медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності, а не про підвищення групи інвалідності або про її підтвердження.
Також відповідач посилається на те, що позивачем не надано документів, які свідчать про те, що травма (поранення, контузія) отримані ним саме під час участі в бойових діях у Демократичній Республіці Афганістан, тобто у країні, де велися бойові дії.
Також відповідач посилається на те, що прикордонні війська перебували у підпорядкуванні та управлінні Комітету державної безпеки СРСР та входили до складу Збройних Сил СРСР, а отже Міністерством оборони СРСР ніколи не фінансувалися, а зв`язку з чим у позивача відсутнє право на стягнення саме з відповідача одноразової грошової допомоги.
Крім того, відповідач посилається на те, що дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не може поширюватись на позивача, оскільки інвалідність останнього настала в наслідок поранення, контузії пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а не внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби.
Проте із вказаними доводами Міністерства оборони України погодитись не можна з огляду на те, що судами встановлено та підтверджено належними і достатніми доказами у справі факт того, що захворювання, через яке позивачу встановлено інвалідність ІІ-ої групи, настало внаслідок поранення, контузії, отриманого під час виконання обов`язків військової служби у країнах, де велися бойові дії, а також встановлено, що позивачем для отримання цієї виплати надано Міністерству оборони України повний необхідний для цього пакет документів.
Проаналізувавши наведені положення законодавства, яке діяло на момент встановлення позивачу інвалідності, та встановлені обставини справи суди попередніх інстанцій дійшли правильного та обґрунтованого висновку про те, що розгляд заяви із доданими до неї документами, поданими військовослужбовцем для призначення і виплати одноразової грошової допомоги при інвалідності повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення, обов`язок прийняття якого покладено саме на Міністерство оборони України, однак у даному випадку таке рішення відповідачем не приймалось, що свідчить про недотримання ним встановленого законодавством порядку вирішення цього питання.
Крім того, суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та саме Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, тобто нормативно-правовими актами, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п`ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Новосанжарського районного суду Полтавської області від 30 березня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 червня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа Адміністрація Державної Прикордонної служби України, про визнання незаконною відмову виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду війни 2 групи та стягнення коштів, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець