Справа № 820/1326/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2017 р.Справа № 820/1326/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії

Головуючого судді: Яковенка М.М.

Суддів: Лях О.П., Рєзнікова С.С.

при секретарі судового засідання Жданюк А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24 травня 2017 року по справі № 820/1326/17 за позовом Нгуєн Тхі Тху Хієн до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ :

Позивач, Нгуєн Тхі Тху Хієн звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі-відповідач), в якому просила суд: визнати неправомірною відмову відповідача в здійсненні оформлення та видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні громадянки ОСОБА_1 Нгуєн Тхі Тху Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 16.03.2017 року замість втраченої, та зобов'язати відповідача здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 24 травня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасована відмова Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в здійсненні оформлення та видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні гр. ОСОБА_1 Нгуєн Тхі Тху Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 16.03.2017 року замість втраченої.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні гр. ОСОБА_1 Нгуєн Тхі Тху Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою від 16.03.2017 року замість втраченої.

Відповідач не погодившись із судовим рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову суду та прийняти нову постанову суду, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідачем у відповідності до Тимчасового порядку №681 та Порядку №251 при перевірці відсутності підстав для відмови в обміну посвідки замість втраченої, здійснено запит до ГУ ДМС Одеської області з проханням здійснення перевірки матеріалів справи та надати відповідь щодо законності видачі довідки позивачу у відповідному році. На теперішній час відповіді не надійшло, а тому не має підстав для задоволення позову. Крім того, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги щодо зобовязання відповідача здійснити обмін посвідки з огляду на втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Розгляд справи здійснювався з урахуванням приписів ст. 41 КАС України.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що громадянка ОСОБА_1 Нгуєн Тхі Тху Хієн, ІНФОРМАЦІЯ_1, документовано посвідкою на постійне проживання в Україні ОД №77/2006 від 31.05.2006 року та зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_2. З письмових пояснень представника позивача вбачається, що в 2007 році позивач переїхала на постійне проживання до м. Харкова.

02.09.2011 року Київським РВ ГУ МВС України в Харківській області зареєстровано місце проживання позивача за адресою. ОСОБА_2, вул..Пушкінська, 79/1, гуртожиток.

10 березня 2017 року позивач звернувся з заявою до Слобідського відділу поліції ГУ НП в Харківський області по факту втрати посвідки на постійне проживання в Україні ОД №77/2006 від 31.05.2006 року, яка була зареєстрована до ЖЄО за № 5156 від 10.03.2017 року.

14 березня 2017 року позивач отримав від Слобідського відділу поліції ГУ НП в Харківський області висновок, в якому повідомлено, що серед знайдених та вилучених документів на ім'я громадянина ОСОБА_1 Нгуєн Тхі Тху Хієн, в Слобідському відділу поліції ГУ НП в Харківський області не значаться (а.с.16).

16 березня 2017 року позивач звернувся з письмовою заявою та додатками з документами до ГУ ДМС України в Харківський області, в якій просила видати йому нову посвідку на постійне проживання в Україні, замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні ОД №77/2006 від 31.05.2006 року в порядку, встановленому для її обміну (а.с.17).

27 березня 2017 року на ім'я представника позивача відповідачем надано відповідь на заяву позивача від 16.03.2017 року, в якій зазначено, що у зв'язку з тим, що рішення щодо документування посвідкою на постійна проживання в Україні у відношенні громадянина СРВ Нгуєн Тхі Тху Хієн, приймалось ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, направлено запит до ГУ ДМС України в Одеській області для з'ясування підстав документування посвідкою на постійне проживання на ім'я позивача, а тому рішення про обмін бланку посвідки буде прийнято після надходження до ГУ ДМС України в Харківській області відповіді з управління ДМС України в Одеській області (а.с.37).

ГУ ДМС України в Харківській області 28.03.2017 року направлений запит до ГУ ДМС України в Одеській області для з'ясування підстав документування посвідкою на постійне проживання громадянина СРВ Нгуєн Тхі Тху Хієн, 01.09.1980 року.

Здійснюючи апеляційний перегляд, колегія суддів виходить з наступного.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання, врегульований Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету ОСОБА_3 України №251 від 28.03.2012 року (надалі Порядок №251). Зазначений Порядок №251 розроблений відповідно до Законів України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", Закону України "Про імміграцію".

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

При чому, порядок розгляду заяв для оформлення (обміну), видачі посвідки визначаються МВС.

На виконання зазначеного Порядку №251, був розроблений Тимчасовий Порядок розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, який затверджено Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 N 681 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 р. за N 1335/23867 (надалі Тимчасовий Порядок).

Зазначений Тимчасовий порядок визначає процедуру розгляду заяв для оформлення (обміну) і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства і прийняття за результатом їх розгляду рішень, а також внесенн даних до бланків посвідок.

Так, відповідно до п.3.18 Тимчасового порядку №681, у разі пошкодження чи втрати посвідки іноземець та особа без громадянства можуть звернутися за отриманням нової посвідки в порядку, встановленому для її обміну чи продовження строку її дії, до територіального органу або підрозділу ДМС за місцем проживання.

Про втрату посвідки іноземець та особа без громадянства або приймаюча сторона зобов'язані негайно повідомити органу внутрішніх справ за місцем втрати та територіальному органу або підрозділу ДМС за місцем видачі, який інформує про це протягом п'яти днів ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби. Втрачена посвідка визнається недійсною та в разі її вилучення підлягає знищенню. Територіальний орган або підрозділ ДМС видає довідку іноземцеві та особі без громадянства про звернення із заявою про втрату посвідки (у разі відсутності довідки органів внутрішніх справ з цього питання) у довільній формі.

Згідно з п.п.4.1-4.6 Тимчасового порядку обмін посвідки здійснюється в разі наявності підстав, визначених пунктами 14 та16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Разом із заявою про обмін посвідки (додаток 13) іноземцями та особами без громадянства до територіальних органів чи підрозділів ДМС за місцем проживання подаються: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 2) посвідка, що підлягає обміну, а в разі її пошкодження чи втрати - довідка про звернення із заявою про втрату посвідки (довідка органів внутрішніх справ з цього питання) у довільній формі; 3) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 4) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 5) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері) (допускається подання фотографій в головних уборах, що не приховують овалу обличчя особи, громадянами, релігійні переконання яких не дозволяють з'являтися перед сторонніми особами без головних уборів, за умови, якщо в їхніх паспортних документах вони зображені в головних уборах).

Прийняті до розгляду заяви обліковуються відповідно в журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на постійне проживання або в журналі обліку звернень щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання, де в графі „Примітки" робиться запис „Обмін".

Працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання. Після прийняття рішення матеріали, які стали підставою для обміну посвідки, долучаються до справи, на підставі якої посвідка видавалася вперше.

У разі якщо посвідка видавалася одним територіальним органом (підрозділом) ДМС, а обмін посвідки провадиться іншим органом (при зміні місця проживання), то до органу, який видав посвідку вперше, надсилається повідомлення про видачу нової посвідки, а недійсна посвідка - для знищення.

Згідно з п.17 Порядку рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

За результатами розгляду заяви протягом семи днів (для посвідки на постійне проживання) і п'ятнадцяти днів (для посвідки на тимчасове проживання) з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі нової посвідки (п.4.6 Тимчасовий порядок).

Як вже було встановлено, відповідачем було обліковано та прийнято до розгляду, ще 17.03.2017 за №3901 заява та інші документи у повному та необхідному обсязі для вирішення питання щодо обміну посвідки на постійне проживання замість втраченої. Жодних зауважень з боку відповідача до змісту, якості чи до кількості доданих до заяви документів відповідачем не було зазначено.

Колегія суддів зазначає, що питання щодо строку розгляду заяви та наслідків такого розгляду, окрім п.4.6 Тимчасового порядку, врегульовано пунктом 11 Порядку №251, яким також встановлено, що за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.

Таким чином, після прийняття рішення, про таке також робиться відповідна відмітка у заяві.

Відповідно до п.20 Порядку №251, копія рішення про відмову у видачі посвідки або скасування посвідки на тимчасове проживання видається територіальним органом або підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві та особі без громадянства під розписку або надсилається рекомендованим листом таким особам і приймаючій стороні не пізніше ніж протягом пяти днів з дня його прийняття.

Як було встановлено судом першої інстанції, що Відповідачем в запереченнях на адміністративний позов вказано, що ним прийнято рішення про тимчасову відмову в здійсненні обміну посвідки. Суд першої інстанції правильно зазначив, що такий вид рішення, як тимчасова відмова у видачі посвідки законодавцем не передбачена.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача здійснювались заходи щодо отримання даних з приводу вирішеного питання відносно позивача та отримання рішення прийнятого Відповідачем за результатами розгляду заяви позивача стосовно обміну посвідки. Так, представником позивача спрямовувались запити до ДМС України з приводу зазначених питань (а.с.48-50, 55-56).

ДМС України були надані відповіді за результатом розгляду запиту (а.с.51,57). Відповідно до яких було надано доручення до Відповідача надати на адресу сторони завірені належним чином копії документів. У другій відповіді ДМС України, вказано на наявність рішення про відмову у видачі посвідки, з підстав п.п.6 п.17 Порядку №251.

Як вбачається з направлених до сторони позивача документів, будь-якого рішення не спрямовувалось, жодних доказів з цього приводу стороною відповідача не надала. Хоча у бланку заяви позивача від 16.03.2017 року посадовою особою ГУ ДМС України в Харківській області 24.03.2017 року зроблено відмітку про прийняте рішення - відмовити в оформленні посвідки на постійне проживання на підставі п.п.6 п.17 Порядку (а.с.36). Такого рішення до суду також не надавалось, в тому числі і до суду апеляційної інстанції, не зважаючи на запит.

Колегія суддів погоджує висновки суду першої інстанції, що посилання сторони відповідача при відмові в оформленні нової посвідки замість втраченої на зазначені ним підстави, є такими, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки відповідачем не наведено належного правового обґрунтування прийнятого рішення, а також не надано жодних належних та обґрунтованих доказів, які б підтверджували правомірність наведених підстав та прийнятого рішення про відмову у обміні посвідки замість втраченої.

Жодної правової підстави, безпосередньо, що витікає з п.п.6 п.17 Порядку, а саме інші випадки, передбачених законами, що надавали б можливості відмовити у обміну посвідки замість втраченої, не було наведено і в суді апеляційної інстанції.

Доводи сторони Відповідача з приводу неотримання ними відповіді від органу ДМС України Одеської області, як підстава для відмови у видачі нової посвідки замість втраченої, є взагалі безпідставними, з огляду на те, що на час прийнятого рішення, на яке посилається Відповідач - 24.03.2017 року такого запиту взагалі ще не існувало, тому як такий запит був здійснений лише 28.03.2017 року після повторного звернення сторни позивача щодо цього питання.

По друге, вимоги законодавства не ставлять в залежність щодо обміну посвідки замість втраченої та прийняття рішення, від отримання такої відповіді від того територіального органу, який видавав посвідку, як вперше. В Тимчасовому порядку чітко зазначено, що територіальним органом ДМС, до якого звернулась особа за обміном, лише надсилає повідомлення про видачу нової посвідки до органу, який видав посвідку вперше.

Таким, чином жодні доводи сторони відповідача не надають правових підстав вважати правомірність та обґрунтованість не здійснення обміну посвідки відносно позивача.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про імміграцію», дії та бездіяльність посадових і службових осіб, які порушують порядок та строки розгляду заяв про надання дозволу на імміграцію, рішення, прийняті центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, можуть бути оскаржені у встановленому порядку до суду.

Виходячи з правового аналізу наведених актів, після прийняття та обліку прийнятої заяви та документів про обмін відповідної посвідки, протягом встановленого законодавством строків (від 7 до 15 днів) відповідач зобовязаний буде прийняти те чи інше рішення. При чому, колегія суддів зазначає, що наведені норми врегульовують питання не лише подання документів, але ж і вирішення питання органом ДМС, що є наслідком розгляду таких документів.

Така оцінка судом першої інстанції, при перевірці юридичної та фактичної обґрунтованості мотивів, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірного правового акту індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, здійснена справедливо.

Крім того, судом першої інстанції, з урахуванням пункту 1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" від 6 березня 2008 року N 2, правильно звернуто увагу на принцип пропорційності, який має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів також приходить до висновку, що при прийняті рішення Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову в здійсненні оформлення та видачі нової посвідки на постійне проживання в Україні гр. ОСОБА_1 за заявою замість втраченої, є неправомірною.

Відповідно до п.10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" №7 від 20.05.2013 року, вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним.

За своєю суттю правовий акт управління - це державно-владне волевиявлення, що містить управлінське рішення із приписом, адресованим іншим суб'єктам права. Визнаючи акт протиправним, суд констатує відсутність у ньому цих сутнісних рис та його нездатність регулювати суспільні відносини. Разом із тим, з метою захисту прав та інтересів суб'єкта права суд встановлює правові наслідки протиправності акту, а саме його скасування.

Відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч.1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача, а також із метою усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах, є зобов'язання відповідача здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання в Україні позивачу за заявою від 16.03.2017 року замість втраченої.

Крім того, колегія суддів стосовно доводів апелянта щодо дискреційних втручань з боку зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

За змістом частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією га законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

За п. 1 ст. 6 Конвенції "кожен має право на справедливий ... розгляд його справи ... судом. .... який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру".

У рішенні «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 8 квітня 2010 року. Суд виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду та зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом.

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням приписів ст..2 КАС України, Закону, Конвенції та практики Європейського суду, суд не позбавлений можливості здійснити перевірку та надати оцінку сукупності дій, що передувало прийняттю рішення.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R. (80) 2 Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень віл 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те. яке він вважає найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли в межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Водночас зобов'язуючи відповідача, як суб'єкта владних повноважень здійснити оформлення та видачу нової посвідки на постійне проживання, суд жодним чином не втручається у повноваження відповідача та не підмінив його компетенцію, суд лише зобов'язав вчинити певні дії передбачені законом, оскільки відповідач прийняв незаконне та необґрунтоване рішення відносно відповідача.

З огляду на наведене, жодні доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст..200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що постанова суду є обґрунтованим, прийняте на підставі зясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 24 травня 2017 року по справі № 820/1326/17- залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

У повному обсязі складена 21.09.2017 року.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6