Справа № 302/1090/16-а,2-а/302/5/17
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/3751/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участі секретаря судових засідань: Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області на постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, відділ Держгеокадастру в Міжгірському районі Закарпатської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

01.12.2016 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасувати рішення 7 сесії VII скликання Міжгірської селищної ради від 26.07.2017 № 85 «Про відмову у виділенні земельних ділянок», зобов'язавши його повторно розглянути на черговій сесії її заяву про затвердження меж земельної ділянки площею 0,0440 га для обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 згідно Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 19.04.1996, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 236.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є спадкоємицею по заповіту за майном померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, яка була її бабцею та мешкала за адресою АДРЕСА_1, і на праві власності якій, належав житловий будинок та земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,4130 згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 19.04.1996 зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 236. Однак, під час виготовлення Технічної документації з землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0440 га в урочищі «Біля хати», у 2013 році проектною організацією було допущена помилка щодо розміру земельної ділянки. У лютому 2016 року вона звернулась з заявою до відповідача про затвердження меж земельної ділянки, однак рішенням сесії VII скликання Міжгірської селищної ради № 85 від 26.07.2017, їй було протиправно відмовлено.

Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 23.02.2017 позов задоволено частково.

Із цією постановою не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням судом обставин справи, з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що у технічній документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка подана на затвердження сесії селищної ради, самовільно змінено конфігурацію земельної ділянки, що не відповідає державному акту серії НОМЕР_1 від 19.04.1996. Крім того, у цю технічну документацію включено частину дороги загального користування - вулиці Журавльова. З огляду на це, Міжгірською селищною радою прийнято рішення «Про відмову у виділенні земельних ділянок» від 26.07.2017 № 85 у відповідності та на виконання вимог чинного законодавства, в межах повноважень та у спосіб, визначені законом.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про його дату, час та місце, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення повісток.

15.09.2017 від позивача надійшло до суду клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки вона перебуває на лікарняному у зв'язку з вагітністю та пологами до 28.11.2017. Однак, це клопотання задоволеним бути не може, оскільки виходячи з положень ч. 4 ст. 196 КАС України присутність осіб, які беруть участь у справі, є не обов'язковою та судом така обов'язковою не визнавалася, а відкладення справи, призведе до необґрунтованого затягування апеляційного розгляду, коли таку може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та наданих письмових пояснень позивача викладених у позовній заяві та запереченні на апеляційну скаргу.

У відповідності до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, оскільки актів по самовільному зайнятті частини дороги загального користування - вул. Журавльова з боку ОСОБА_2 не має та згідно плану забудови земельної ділянки ОСОБА_3 до його дворогосподарства веде дорога загального користування по провулку Шевченка, а не по вул. Журавльової, у зв'язку з чим Міжгірською селищною радою прийнято рішення не в спосіб та не в межах передбачених законом і порушує охоронювані права, свободи та інтереси позивача.

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погоджується, оскільки такі зроблені без належного з'ясування того, чи належить цей спір розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Згідно із ч. 4 ст. 13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Конституція України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору, є рішення 7 сесії VII скликання Міжгірської селищної ради від 26.07.2017 № 85 «Про відмову у виділенні земельних ділянок».

Цим рішенням відмовлено громадянці ОСОБА_2 жительці АДРЕСА_1 у затвердженні розмірів земельної ділянки наданої у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 згідно кадастрового плану земельної ділянки, виконаного ТзОВ «Землемір» (площею 0,0440 га), у зв'язку з неправильною конфігурацією (а. с. 39).

Однак, у матеріалах справи наявний державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 19.04.1996, з якого вбачається, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,0,4130 га, яка розташована на території Міжгірської селищної ради народних депутатів в урочищі «Біля хати» (а. с. 20).

При цьому, цей акт на момент винесення оскаржуваного рішення не скасований і не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанцій виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. Суд апеляційної інстанції вважає, що такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на таке.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Зміст та спрямованість правосуддя випливає із обов'язку держави по забезпеченню прав і свобод людини. Завдання будь - якого судочинства відображає його спрямованість, тобто кінцеву мету.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Спір у справі, що розглядається, стосується скасування рішення 7 сесії VII скликання Міжгірської селищної ради від 26.07.2017 № 85 «Про відмову у виділенні земельних ділянок», яким відмовлено громадянці ОСОБА_2 жительці АДРЕСА_1 у затвердженні розмірів земельної ділянки наданої у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 згідно кадастрового плану земельної ділянки, виконаного ТзОВ «Землемір» (площею 0,0440 га), у зв'язку з неправильною конфігурацією.

При цьому, на земельну ділянку за цією адресою видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 19.04.1996, ОСОБА_5, спадкоємицею якої є ОСОБА_2, згідно заповіту від 18.09.2003 серії ВАМ № 316585, посвідченого державним нотаріусом Шкелебей Л.В. Міжгірської держнотконтори.

Таким чином, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, на яку оформлено державний акт, виникають цивільні права і обов'язки, отже оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою права на володіння та користування земельною ділянкою має вирішуватися у порядку цивільного судочинства.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо вирішення цього спору в порядку адміністративного судочинства.

Конституційний Суд України в п. 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд розглянувши справу не віднесену до його юрисдикції, не буде вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

У постанові від 01.10.2013 року у справі № 21-228а13 у якій колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК та 16 Цивільного кодексу України.

Крім того, Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у рішенні від 27.04.2017 у справі № 20/2470/1276/12 висловила правову позицію, згідно якої, рішення, яке переглядається, про законність розпорядчих дій, ґрунтується на юридичних фактах, стосовно яких існує спір про право на земельну ділянку, до вирішення якого і поза зв'язком з яким не можуть бути розв'язані питання, пов'язані з безоплатною передачею землі у власність, не розглядаються в порядку адміністративного судочинства і відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС вони підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спір про скасування рішення суб'єкта владних повноважень, яким відмовлено ОСОБА_2 у затвердженні розмірів земельної ділянки наданої у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд по вул. Журавльова в смт. Міжгіря на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 19.04.1996, фактично стосується суб'єктивного цивільного права щодо володіння і користування земельною ділянкою і є предметом дослідження в суді при розгляді справи в порядку цивільного судочинства. Скасування оскаржуваного рішення не породжує наслідків для власника чи користувача земельної ділянки, оскільки у таких осіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується лише на правовстановлюючих документах, спір за якими розглядається в порядку цивільного судочинства.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування і закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Міжгірської селищної ради Міжгірського району Закарпатської області задовольнити частково.

Постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 23 лютого 2017 року у справі № 302/1090/16-а - скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін

Ухвала в повному обсязі складена та підписана 25.09.2017.