Справа № 817/1194/17
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2017-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

З ПИТАНЬ ЗАКРИТТЯ ПРОВАДЖЕННЯ В АДМІНІСТРАТИВНІЙ СПРАВІ

22 вересня 2017 року РівнеСправа № 817/1194/17
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Маринич В.М.; представника позивача - адвоката Демчука В.Г. (договір про надання правової допомоги від 25 липня 2017 року); представника відповідача - не прибув; представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ПАТ КБ «Приватбанк» - Станкевича В.О. (довіреність від 02 лютого 2017 року); розглядаючи у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального кругу Плетньова Володимира Олександровича, про визнання протиправним та скасування рішення, та вирішуючи питання щодо наявності підстав для закриття провадження у справі,

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_3 (далі іменується - позивач) до приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального кругу Плетньова Володимира Олександровича (далі іменується - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 31456817 від 19.09.2016 щодо реєстрації за ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою судді від 10.08.2017 відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 21.09.2017, прибув представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ПАТ КБ «Приватбанк», та заявив клопотання про закриття провадження в адміністративній справі.

Заявлене клопотання обґрунтоване тим, що спір між позивачем та приватним нотаріусом про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 31456817 від 19.09.2016 щодо реєстрації за ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1, не являється публічно-правовим, а випливає з договірних відносин. Третя особа зазначає, що право власності на нерухоме майно за ПАТ КБ «Приватбанк» було зареєстроване у зв'язку з невиконанням позичальником (позивачем) зобов'язань за кредитним договором та договором іпотеки, а відтак даний спір має вирішуватися в порядку Цивільного процесуального кодексу України.

Також, на обґрунтування своєї правової позицій третя особа посилається на рішення Верховного Суду України від 14.06.2016 у справі №826/4858/15, де зазначено, що аналогічні спори не підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

До суду також прибув представник позивача та заперечив проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не прибув, проте подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених третьою особою в основу клопотання про закриття провадження у справі, суд дійшов висновку про його безпідставність, з огляду на наступне.

За приписами статті 1 КАС України, Кодекс адміністративного судочинства України визначає юрисдикцію, повноваження адміністративних судів щодо розгляду адміністративних справ, порядок звернення до адміністративних судів та порядок здійснення адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 статті 3 КАС України).

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно частини 1 статті 6 Закону України №1952-IV від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі іменується - Закон України №1952-IV), організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб'єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

За правилами пункту 2 частини 1 статті 10 Закону України №1952-IV, державним реєстратором є, зокрема, нотаріус.

Таким чином, відповідач по справі - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального кругу Плетньов Володимир Олександрович, являється суб'єктом владних повноважень, який в межах наданих йому дискреційних функцій приймає відповідні рішення щодо державної реєстрації прав.

У межах даної адміністративної справи питання щодо належного чи неналежного виконання умов договорів кредиту та іпотеки, укладених між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк», не є безпосередньою підставою для звернення до адміністративного суду.

Позовні вимоги ОСОБА_3 ґрунтуються на протиправності рішення державного реєстратора - нотаріуса, як суб'єкта, наділеного владними функціями приймати рішення, зокрема, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Тобто, у цій справі дослідженню підлягає виключно владне управлінське рішення відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Правова позиція з даного питання висвітлена в рішенні Верховного Суду України від 25 квітня 2017 року, висновок якого є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, в порядку статті 244-2 КАС України.

Разом з тим, третя особа, посилається на рішення Верховного Суду України від 14.06.2016 у справі №826/4858/15, де зазначено, що аналогічні спори не підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

З даного приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, Верховний Суд України в рішенні від 14.06.2016 у справі №21-41а16, вказав: «Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС). За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК».

Проте, вирішуючи питання щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, суд відступає від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України у рішенні від 14.06.2016, з наведених вище мотивів та за наступних підстав.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення (частина 2 статті 4 КАС України).

Частиною 1 статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за виключенням спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю (частина 2 статті 17 КАС України).

Вирішуючи питання про визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ, КАС України встановлює такі правила відмежування адміністративної юрисдикції від інших видів юрисдикцій:

понятійно-функціональне, тобто визначення адміністративної справи, що наведене у пункті 1 частини першої статті 3 КАС України;

визначення видів публічних правовідносин (управлінські правовідносини та правовідносини, пов'язані з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень), зазначених у частині першій статті 17 КАС України;

встановлення переліку публічно-правових спорів, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів (частина друга статті 17 КАС України);

встановлення переліку публічно-правових справ, що не належать до предмета адміністративної юрисдикції (частина третя статті 17 КАС України).

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Таким чином, при визначенні питання до юрисдикції якого суду відноситься справа, суд має виходити із характеру спірних правовідносин, дослідивши природу прав та інтересів, на захист яких подано позов.

Адміністративний суд, при наданні оцінки правомірності або протиправності рішення суб'єкта владних повноважень, лише перевіряє його на відповідність вимогам, встановленим частиною 3 статті 2 КАС України, не вирішуючи при цьому приватноправового спору (договірні відносини) щодо визначення обсягу прав та обов'язків за умовами договорів кредиту та іпотеки.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначену норму, під час вирішення спору щодо оскарження рішення (дій чи бездіяльності) суб'єкта владних повноважень (пункт сьомий частини першої статті 3 КАС України), незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, перевірці підлягає відповідність такого рішення усім зазначеним вище вимогам (критеріям).

У даному випадку, оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень - нотаріуса як державного реєстратора, являється правим актом індивідуальної дії - актом одноразового застосування норм права, дію якого поширено на конкретну особу (тобто є персоніфікованим) та має ряд ознак: містить виражений правозастосовний характер; містить чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

Таким чином, позивач не може звернутися до суду в порядку Цивільного процесуального кодексу України з позовом до приватного нотаріуса як державного реєстратора (суб'єкта владних повноважень) про скасування рішення, оскільки такий спір містить усі належні ознаки публічно-правового спору.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо, зокрема, справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для закриття провадження у справі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання ПАТ КБ «Приватбанк» про закриття провадження в адміністративній справі - залишити без задоволення.

Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту постановлення.

Суддя К.М. Недашківська