Справа № 825/712/17
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

825/712/17

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

УХВАЛА

Суддя Вищого адміністративного суду України Швець В.В., перевіривши касаційну скаргу Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року у справі за позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Селянського (фермерського) господарство «Світанок» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

в с т а н о в и в :

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 1 серпня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху у зв’язку з невідповідністю вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України, а особі, яка її подала, надано строк для усунення вказаних недоліків.

У визначений строк недоліки усунуто.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до звіту форми №10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік середньооблікова кількість штатних працівників у 2016 році у Селянського (фермерського) господарства «Світанок» складала 14 осіб, а кількість інвалідів – штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875 - одна особа. Проте відповідно до поданого відповідачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік середньооблікова кількість штатних працівників, яким, відповідно до чинного законодавства, встановлена інвалідність становила 0 осіб, у зв’язку з чим підприємством не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Так, судами встановлено, що 27.02.2017 Селянським (фермерським) господарством «Світанок» подано до Чернігівського обласного відділення Фонду звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2016 рік, в якому зазначено, що середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу у відповідача складала у 2016 році – 14 осіб, при цьому, за 2016 рік у відповідача не працювало жодної особи, якій встановлена інвалідність.

Крім того, судами встановлено, що Селянським (фермерським) господарством «Світанок» до Прилуцького міськрайонного центру зайнятості подавалась інформація щодо можливості працевлаштування особи з обмеженими фізичними можливостями за професією «підсобний робітник», а в подальшому – протягом 2016 року відповідачем подавались звіти форми №-3ПН про актуальність даної вакансії.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що відповідачем виконано вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в повній мірі, вжито всіх залежних від підприємства заходів щодо створення робочого місця для працевлаштування 1 інваліда у 2016 році, при цьому повідомлено центр зайнятості про наявність відповідної однієї вакантної посади. В свою чергу жодних доказів того, що відповідачем не виділено та не створено робочого місця для працевлаштування інваліда позивачем не надано, та не доведено факту протиправної відмови у працевлаштуванні інвалідів з боку відповідача у спірний період.

Крім того, суди виходили з того, що обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. На відповідача не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування та відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до пункту 5 частини п’ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити не лише посилання на помилкове застосування норм матеріального права при вирішенні справи та порушення судами норм процесуального права, а і пояснення, яким чином такі порушення вплинули на правильність вирішення справи.

У касаційній скарзі Чернігівське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів посилається на те, що законом не передбачено такої підстави для звільнення від сплати санкцій, як повідомлення державної служби зайнятості про вакантні посади для інвалідів та не направлення інвалідів службою зайнятості для працевлаштування. Крім того, позивач посилається на те, що центр зайнятості повинен сприяти (виявляти підтримку) інвалідам у працевлаштуванні, але жодним чином це не зобов’язує шукати роботодавцям інвалідів для працевлаштування. Також позивач посилається на те, що виконанням нормативу є працевлаштування інваліда на основне місце роботи та відпрацювання ним необхідної кількості місяців, а тому відповідач не може бути звільнений від відповідальності за невиконання норм закону.

Проте із вказаними доводами Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів погодитись не можна з огляду на те, що за змістом статей 18 та 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» обов’язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування, а відповідно до частини 5 статті 19 цього Закону виконанням нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів вважається саме їх працевлаштування, а не лише створення відповідних робочих місць, а тому суди обґрунтовано прийняли рішення про відмову в задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 9 липня 2013 року у справі №21-196а13, в якій зазначено, що закон зобов’язує відповідача відповідно до відсоткового нормативу створити робочі місця для праці інвалідів, зазначити їх у колективному договорі та інформувати центри зайнятості, а місцеві органи соціального захисту населення, відділення Фонду та органи працевлаштування підібрати робоче місце і працевлаштувати інваліда. При цьому обов’язок відповідача створити робочі місця для інвалідів не супроводжується його обов’язком їх працевлаштовувати.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, дана касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, яка її подала, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п’ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 травня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року у справі за позовом Чернігівського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Селянського (фермерського) господарство «Світанок» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, а додані до касаційної скарги матеріали повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Швець