Справа № 154/3130/16
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/7227/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Обрізка І.М., Попка Я.С.

розглянувши у розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області на постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 02 грудня 2016 року у справі № 154/3130/16 за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир - Волинської міської ради Волинської області про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити нарахування та виплату недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій, -

В С Т А Н О В И В :

21.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир - Волинської міської ради Волинської області про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити нарахування та виплату недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 05 травня як учаснику бойових дій.

Позовні вимоги мотивує тим, що він як учасник бойових дій звернувся із заявою до відповідача про проведення нарахування та виплати йому недоплаченої разової щорічної грошової допомоги до 05 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Відповідач відмовив йому у проведенні перерахунку, посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», відповідно до яких йому нараховано та виплачено разову грошову допомогу до 05 травня в розмірі 920 гривень. Відповідачем не виконано вимог Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту", просить визнати дії відповідача, які полягали у нарахуванні та виплаті позивачу до 05 травня в 2016 році разової грошової допомоги в розмірі, меншому, ніж п'ять мінімальних пенсій за віком, протиправними та зобов'язати відповідача здійснити йому нарахування та виплату недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 05 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше виплачених коштів.

Постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 02 грудня 2016 року у справі № 154/3130/16 позов задоволено.

Постанову суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом не взято до уваги пункт 63 Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року № 79-VIII, який набрав чинність з 01.01.2015 року розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено, що у 2016 році виплата грошової допомоги до 5 травня передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» здійснюється учасникам бойових дій в розмірі 920,00 грн.

Також апелянт вказує, що дані положення є чинними та не є визнані Конситуційним судом України неконституційними. На виконання зазначених норм позивачу 25.04.2016 виплачено допомогу до 5 травня 2016 року в розмірі 920,00 грн., а таким чином виплата допомоги позивачу апелянт вважає проведена правомірно.

Просить скасувати постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 02 грудня 2016 року у справі № 154/3130/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке прийнято у порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ, передбачених пунктами 1,2 ч.1 ст.183-2 цього Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що позивач має статус ветеран війни - учасник бойових дій та перебуває на обліку УПСЗН виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, що підтверджується посвідченням серії АБ №024530 від 01 квітня 2015 року.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу проведено виплату щорічної разової грошової допомоги як учаснику бойових дій до 05 травня 2016 року у розмірі 920 грн.

Не погоджуючись із розміром виплаченої допомоги, позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою, в якій просив перерахувати та виплатити йому недоплачену суму грошової допомоги.

Однак, відповідач відмовив позивачу у перерахунку та виплаті різниці між належною йому до сплати сумою разової грошової допомоги до 05 травня 2016 року та фактично виплаченою сумою, що підтверджується листом від 11.10.2016 року №2312.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, суд приходить до висновку, що при вирішенні даного спору, застосуванню підлягає саме ч. 5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не Постанова Кабінету Міністрів України № 141 від 2 березня 2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Колегія суддів не погоджується з таким висновком та аргументами суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування,їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб,що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 46 Конституції України передбачено, що право на соціальний захист гарантується, у тому числі, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств,установ і організацій,а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції Закону № 367-14 від 25.12.1998 року з урахуванням рішення Конституційного Суду № 10 рп/2008 від 22 травня 2008 року, щорічно, до 5 травня учасникам бойових дій, виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», розмір мінімальної пенсії за віком встановлено у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність у відповідності до закону.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік»,з 01 січня 2016 року встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність - 1074 грн.

З 01.01.2015 року, набрав чинності ОСОБА_2 України від 28 грудня 2014 року « Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», пунктом 26 якого встановлено,що норми і положення статей 12,13,14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни,гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах,встановлених Кабінетом Міністрів України,виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3 рп/2012 надано тлумачення, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються,зокрема принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України та нормативно - правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 141, деякі виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «;Про жертви нацистських переслідувань», постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року № 320 «Про збільшення розмірів щорічної разової грошової допомоги до 05 травня деяким категоріям громадян», визначено, що у 2016 році виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій проводиться у розмірі - 920,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, виплату разової грошової допомоги у 2016 році, відповідачем було проведено у відповідності до вищевказаних нормативних актів, тобто в сумі 920грн..

Окрім того, слід зазначити, що Конституційний суд України, в своєму рішенні від 25 січня 2012 року №3 рп /2012 року зазначив, що згідно з Конституцією України держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (частина четверта статті 13), що є основою для реалізації соціальних прав громадян, зокрема на соціальний захист та достатній життєвий рівень. Відповідно до Основного Закону України „ кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло" (стаття 48), „ пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом" (частина третя статті 46). Положення цих статей Основного Закону України конкретизують конституційне визначення України як соціальної держави, що передбачає участь суспільства в утриманні тих осіб, які через непрацездатність або з інших незалежних від них причин не мають достатніх засобів для існування.

Також, у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі „Ейрі проти Ірландії" також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Таким чином, соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

У частині першій статті 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Частиною другою статті 46 Конституції України передбачено, що право на соціальний захист гарантується, у тому числі, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Конституційний Суд України виходив з того, що за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов'язує державу дотримуватися частин першої, третьої статті 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України.

У Рішенні від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008 у справі про збалансованість бюджету Конституційний Суд України зазначив, що положення частини третьої статті 95 Конституції України стосовно прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв'язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов'язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав i свобод людини та гідних умов її життя.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

У Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який розробляє проект закону про Державний бюджет України на наступний рік і подає його до Верховної ОСОБА_3 України, забезпечує виконання затвердженого Верховною ОСОБА_3 України Державного бюджету України, звітує перед Верховною ОСОБА_3 України про його виконання (частина друга статті 96, частина перша статті 97, частина перша статті 113, пункт 6 статті 116 Основного Закону України). Ефективне здійснення Кабінетом Міністрів України цих повноважень є основою для вжиття ним заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, проведення політики у сфері соціального захисту, фінансової та податкової політики (пункти 2, 3 статті 116 Конституції України).

Таким чином, державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України.

У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України також зауважив, що невід'ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Конституційний Суд України виходив з того, що надання Верховною ОСОБА_3 України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.

Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. З чого слідує, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6 Конституції України).

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 у справі про фінансування судів, метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади.

Відповідно до конституційних повноважень, Верховна ОСОБА_3 України як єдиний орган законодавчої влади в Україні виключно законами України закріплює права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, а також встановлює, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків (пункти 1, 6 частини першої статті 92, частина друга статті 95Конституції України).

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України та підконтрольний і підзвітний ОСОБА_3 України у межах, передбачених статтями 85, 87 Конституції України, у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України, в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання (частини друга, третя статті 113, частина перша статті 117 Основного Закону України). Отже, Кабінет Міністрів України видає нормативно-правові акти у сфері соціального захисту, керуючись, зокрема, законами України, якими він на це уповноважується.

Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами; делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються; юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі; судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону (частини перша, друга, третя статті 124, частина перша статті 129 Конституції України).

Конституційні принципи правової держави та верховенства права, а також визнання найвищої юридичної сили Конституції України, норми якої є нормами прямої дії (статті 1, 8 Основного Закону України), зобов'язують суди під час розгляду справ керуватися основними засадами судочинства, передбаченими частиною третьою статті 129 Конституції України, іншими засадами судочинства в судах окремих судових юрисдикцій, якщо вони визначені законом (частина четверта статті 129 Основного Закону України). Зокрема, діяльність судів адміністративної юрисдикції під час розгляду справ, що виникають із спорів про соціальний захист окремих категорій громадян, здійснюється відповідно до такої засади судочинства, як законність, за якою суд вирішує справи згідно з Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, та застосовує інші нормативно-правові акти (пункти 1, 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України).

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України.

Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати в т.ч. нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Таким чином, суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Постановою Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 18 жовтня 2016 року, розглядаючи справу про визнання протиправною бездіяльність Департаменту та стягнення недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня (2015 року) у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, прийшов до висновку що відповідач, здійснивши особі виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2015 року у розмірі, встановленому постановою КМУ, діяв відповідно до норм законодавства України, у межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому суди вирішували питання щодо перерахунку та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2015 року, коли одночасно діяли норми частини п'ятої статті 12 Закону № 3551-XII і постанови № 147, які регулювали такі виплати. Проте, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону № 80-VIII було встановлено, що норми і положення, зокрема, статей 12-16 Закону № 3551-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2015 рік. ОСОБА_2 набрав чинності з 1 січня 2015 року, його положення у встановленому порядку не були визнані неконституційними.

Отже, слід застосовувати позицію ВСУ про те, що у разі одночасної дії двох законів, в т.ч. які визначають що норма статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни,гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, то здійснивши позивачу виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому постановою КМУ, відповідач діяв відповідно до норм законодавства України, у межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з вищевикладеного, та аналізуючи всі подані сторонами докази в їх сукупності, а також беручи до уваги той факт, що на момент виплати у 2016 році разової допомоги позивачу, був одночасно чинний і ОСОБА_2 України від 28 грудня 2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», де в п.26 зазначено, що норми та положення ст.12,13,14,15, 16 Закону України про статус ветеранів війни,гарантії їх соціального захисту», застосовуються в порядку та розмірах встановлених Кабінетом Міністрів, враховуючи висловлену позицію Верховного Суду України у постанові від 18 жовтня 2016 року, колегія суддів прийшла до висновку, що такий позов являється безпідставним та задоволенню не підлягає.

А тому висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст.202 цього Кодексу підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому апеляційну скаргу слід задовольнити , а оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовної вимоги.

Керуючись: ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області - задовольнити.

Постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 02 грудня 2016 року у справі № 154/3130/16 скасувати та прийняти нову якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили через пять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6