Справа № 522/17650/16-а
Суддя: Свячена Ю. Б.
Дата ухвалення: 2017-09-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2а/522/846/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 вересня 2017 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого - судді Свяченої Ю.Б.,

за участі секретаря - Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі справу адміністративної юрисдикції за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Одеської міської ради з позовом про скасування рішення Одеської міської ради № 615-VII від 27 квітня 2016 року «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким йому було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, площею 0,1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Також позивач просив зобов'язати Одеську міську раду надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1 га.

У судове засідання з'явився позивач та його представник, вимоги адміністративного позову підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача Одеської міської ради позов не визнав, у судовому засіданні вказував на безпідставність й необґрунтованість вимог позову.

Суд вислухав думку позивача, представників сторін, дослідив надані сторонами документи та матеріали справи, з'ясував фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінив докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, за результатами чого вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, згідно з посвідченням серії НОМЕР_1, виданого 21 травня 2015 року Управлінням оперативного командування «Південь», є учасником бойових дій, приймав участь у АТО у період з 2014 року по 2015 рік та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

16 листопада 2015 року позивач звернувся до голови Одеської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1 га, за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1 га, відповідно до статей 118, 121 Земельного Кодексу України.

Рішенням Одеської міської ради № 615-VII від 27.04.2016 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки з посиланням на ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», тобто у зв'язку з відсутністю плану зонування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Земельним кодексом України, Законами України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР, «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення визначає та забезпечує Закон України від 22.10.1993 року №3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Пунктом 14 частини 1 статті 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги: першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Як слідує з ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 вказаної статті встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно зі ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: в) для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара; г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

У ч. 2, 3 ст. 123 ЗК України закріплено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Так, з наведених правових норм вбачається, що частиною 7 статті 118 ЗК України регламентовано виключний перелік правових підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, який не підлягає розширеному тлумаченню.

Разом з тим, судом встановлено, що підставою для відмови у наданні позивачу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та прийняття відповідного рішення ради від 05.12.2016 р. № 11-15 відповідачем зазначено відсутність зонування території або детального плану розробки території, що не входить до переліку підстав, визначених вказаною нормою ЗК України.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч. 10 ст. 118 Земельного кодексу України).

Частиною 11 цієї статті встановлено, що у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Судом встановлено, що План зонування території міста Одеси затверджено 19.10.2016 року рішенням міської ради № 1316.

Окрім цього, в матеріалах справи наявний лист Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради № 01-11/377 від 27.01.17, відповідно до якого земельна ділянка за адресою : АДРЕСА_1, розташована в межах комунально - складської зони розміщення та призначена для розташування складських приміщень.

Таким чином, відповідач не визначився відповідно до якого саме об'єкту ( земельної ділянки) була надана відмова позивачу в наданні згоди на розробку проекту землеустрою з посиланням на відсутність плану зонування або детального плану розробки території. Слід також зазначити, що доказів відсутності детального плану розробки території щодо спірного об'єкту на момент звернення ОСОБА_1 відповідач також не надав.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи наведене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Таким чином, підставами для визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов'язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

При цьому, суд має роз'яснити позивачу, що при зверненні до суду останньому необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015р. у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».

Водночас, судом враховано й те, що позивач у своєму адміністративному позові, зокрема просить суд скасувати рішення ради, що не відповідає приписам ч. 2 ст. 162 КАС України, а тому, згідно з ч. 2 ст. 11 КАС України, з метою повного і всебічного захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити їх у вказаній частині шляхом визнання протиправним та скасування рішення ради від 27 квітня 2016 № 615-VII та зобов'язати Одеську міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, для передачі безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 11, 158-163, Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 81, 116, 118, 121-123 Земельного кодексу України, ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст. 2, 8, 9, 10, 11, 17, 18, 49, 51, 70, 71, 160-163, 256 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення Одеської міської ради № 615-VII від 27 квітня 2016 року «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в частині відмови ОСОБА_1 до Одеської міської ради про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, площею 0,1 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати Одеську міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, для передачі безкоштовно у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарчих споруд, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання через Приморський районний суд м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

СУДДЯ Ю.Б. Свячена