Справа № 815/3046/17
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2017-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3046/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., суддів: Гусева О.Г., Свиди Л.І., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 656-16 від 28.12.2016р., зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 656-16 від 28.12.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина Гвінеї ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, є неправомірним та необґрунтованим в зв'язку з тим, що країною походження позивача є Гвінея, однак останній не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки має побоювання зазнати утисків, які можуть очікувати його на Батьківщині. На думку позивача, ситуація у країні його громадянської належності є доказом того, що він має обґрунтовані суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування. Відтак, позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню рішення Державної міграційної служби України № 656-16 від 28.12.2016р., оскільки останнє, на його думку, прийнято без урахування та дослідження всіх обставин.

Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти адміністративного позову (а.с. 65-70), в яких останній просив відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Так, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що інформація про ситуацію в Гвінеї є загальновідомим фактом. Відповідач, зокрема, наголошує, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

До судового засідання зявився представник відповідача. Позивач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином та завчасно. Від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 25973/17 від 20.09.2017р.), в якому останній просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених ст.128 КАС України, відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

23.05.2016 р. позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 95-98).

Згідно наказу заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 102 від 31.05.2016 р., відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. ОСОБА_1 (а.с. 168).

15.12.2016 р. за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2016OD0074) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. ОСОБА_1 (а.с. 79-91). Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшли висновку про підтвердження відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 656-16 від 28.12.2016р., з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 78).

30.05.2017 р. позивачем отримано повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 56 від 10.03.2017 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 76).

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України № 656-16 від 28.12.2016р. ОСОБА_1 звернувся до суду з метою його оскарження.

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 30.05.2016р. (справа № 2016OD0074, реєстраційний № 93), ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, місце народження: м. Конаркі, Гвінея; громадянин Гвінеї, за національністю маленке, віросповідання - мусульманин (суніт); рідна мова французька, володіє англійською, російською; неодружений; має повну середню освіту, яку здобув на території Гвінеї; позивач на території України працював різноробочим на будівництві, консультантом з продажів, оператором у трейдинг центрі «Форекс».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач покинув країну походження 04.09.2008 р. авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), кордон перетнув 05.09.2008 р. легально на підставі паспортного документа і студентської візи.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" .

Виходячи із змісту ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його не бажанням повернутись на Батьківщину, позивачем не надано, та пояснень, що заслуговують на увагу, не наведено.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності. Навпаки, під час звернення за захистом в Україні позивачем надавалася суперечлива інформація, приховувалась наявність національного паспорта.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та при проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджував, що у квітні 2014р. ним було укладено шлюб з громадянкою України, яка на той час була християнкою. У протоколі співбесіди від 31.05.2016р. (а.с. 158) зазначено, що дружина позивача прийняла іслам у грудні 2015 року. Батьки позивача дуже негативно відреагували на укладення шлюбу з християнкою, в зв'язку з чим почали вимагати розірвання шлюбу та повернення ОСОБА_1 на Батьківщину, оскільки знайшли для нього наречену у Гвінеї. Позивач стверджує, що про цю дівчину він нічого не знає, тому не бажав з на нею одружуватись (а.с. 160). Також зазначено, що після цього випадку батьки перестали фінансувати навчання позивача, що й спричинило його відрахування з університету.

За твердженнями позивача, останній не бажає повертатись до країни громадянської належності, оскільки його стосунки з батьками погіршилися, а на території України в нього сформувалась нова сім'я (а.с. 159).

Так, факт приїзду позивача до України з метою навчання підтверджується сертифікатом № 6560/2012 про результати складання тестового екзамену в Дніпропетровській медичній академії Міністерства охорони здоров'я України, та довідкою №12/1367 від 09.07.2015 р. про те, що позивач дійсно навчався на міжнародному факультеті Запорізького державного медичного університету за спеціальністю «лікувальна справа» з 17.09.2012 р. по 09.04.2015 р. Позивача було відраховано з ДУ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» 09.04.2015 р. за академічну заборгованість (а.с. 201-202).

Щодо укладення позивачем шлюбу з громадянкою України, слід зазначити, що зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб від 18 червня 2016 року НОМЕР_2 між гр. Гвінеї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 гр. України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 193).

Як вбачається з матеріалів справи, під час співбесіди 31.05.2016 р. (а.с. 158) позивач стверджував, що втратив свій національний паспортний документ у березні 2016 року на стадіоні під час спортивних змагань. Під час проведення наступної співбесіди 30.06.2016р. позивач зазначив, що знайшов свій паспортний документ 27 червня поточного року, зокрема вказав, що останній йому було надіслано «Новою поштою» незнайомою особою, відомості щодо вказаної особи відсутні.

Водночас відповідачем було отримано лист управління міграційної служби України в Запорізькій області від 30.05.2016р. № 2301/03-7373 з інформацією про те, що стосовно шукача захисту прийнято рішення про примусове повернення з України із забороною в'їзду терміном на 3 роки (а.с. 142).

Враховуючи вказану інформацію, орган міграційної служби дійшов висновку, що, оскільки штамп про примусове повернення з України та заборону в'їзду ставиться у паспортному документі, останній навмисно було не надано до органу під час звернення за міжнародним захистом, з метою приховання вищевказаного факту.

Крім того, під час співбесіди 30.06.2016р. (а.с. 174) позивач попідомив, що знайшов паспорт 27 червня 2016р. Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія свідоцтвом про шлюб від 18 червня 2016 р., тобто за 9 днів до того, як знайдено (за твердженнями позивача) паспортний документ.

Враховуючи зазначені розбіжності орган міграційної служби дійшов висновку, що позивач надавав завідомо неправдиву інформацію щодо втрати свого паспортного документа з метою уникнення примусового повернення, в зв'язку з чим і звернувся до органу міграційної служби з клопотанням про надання міжнародного захисту саме в іншому регіоні, а не у регіоні проживання (м. Запоріжжя). Крім того, здійснивши аналіз інформації, наданої ОСОБА_1 під час співбесіди 30.06.2017 р., відповідач дійшов висновку, що позивач перебуває у фіктивному шлюбі з метою легалізації на території України.

Таким чином, під час розгляду особової справи органом міграційної служби були виявлені протиріччя та розбіжності, які вказують на те, що позивач свідомо надає завідомо неправдиву інформацію.

Позивач під час співбесіди зазначив, що на теперішній час на Батьківщині спокійна ситуація (а.с. 161).

Водночас органом міграційної служби досліджено інформацію по країні громадянської належності позивача та з'ясовано, що владою у Гвінеї останній часом проводиться політика сприяння загальному примиренню населення країни після масштабних мітингів, що відбувались у 2007-2009 рр.

Позивач стверджував, що він та його батьки сповідують іслам та суворо дотримуються релігійних канонів, в зв'язку з чим негативно відреагували на укладення шлюбу з християнкою та почали вимагати розірвання шлюбу й повернення позивача на Батьківщину. Суд зазначає, що належність до певної релігійної громади не є достатньою для обґрунтування клопотання про надання статусу біженця.

Суд враховує, що ОСОБА_1 залишив країну громадянської належності 04.09.2008 р. авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), кордон перетнув 05.09.2008 р. легально на підставі паспортного документа і студентської візи. Однак, за наданням захисту в Україні звернувся лише 23.05.2016р., тобто, більш, ніж через 8 років з моменту потрапляння на територію України та через рік з моменту закінчення терміну легального перебування на території України.

Таким чином, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв'язку з чим в'їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком органу міграційної служби, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують те, що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з країни громадянської належності, аніж про обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини в їх сукупності суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні його громадянської належності для нього не існує, проте він бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим фактично і покинув країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця (як то переслідування з боку членів сім'ї, наявність небезпеки для життя в Гвінеї), що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивач є громадянином Гвінеї, в матеріалах справи наявна копія національного паспорта (а.с. 115-118), який є дійсним до 03.08.2018 р. Останній користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта, візи, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачем не обґрунтувано неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант", у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що рішення № 656-16 від 28.12.2016р. прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 128, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 656-16 від 28.12.2016р., зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Г.П.Самойлюк

Суддя О.Г. Гусев

Суддя Л.І. Свида