Справа № 815/1957/16  
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2017-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1957/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією в складі:

головуючого судді - Кравченка М.М.;

суддів - Бжассо Н.В., Танцюри К.О.;

за участі:

секретаря судового засідання - Кушкань Т.В.;

позивача - ОСОБА_1;

перекладача - Мохамад Дауд;

представника позивача - ОСОБА_3;

представника відповідачів - Юзбашян Х.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 09.03.2016 року № 125-16, зобов'язання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 09.03.2016 року № 125-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 09.03.2016 року № 125-16 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11.04.2016 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 115 від 25.03.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується з рішенням від 09.03.2016 року № 125-16, вважає його протиправним та таким, що належить до скасування, та просить зобов'язати повторно розглянути питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав в АДРЕСА_1, є громадянином Афганістану, за національністю таджик, за віросповіданням іслам (мусульманин), суніт.

Країну постійного проживання ОСОБА_1 залишив 20.09.2012 року легковим автомобілем у невідомому напрямку нелегально.

До України позивач потрапив 25.09.2012 року легковим автомобілем нелегально, без документівз Росії автомобільним транспортом нелегально.

24.12.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що: в Афганістані довгий час шукав роботу, у вересні прийшов на вул. Діафган, де збираються люди, які шукають роботу, там познайомився з чоловіком на ім'я ОСОБА_11, який запропонував роботу; коли запитав, в чому полягає його робота, він сказав просто роздавати листівки; так як позивач не вміє читати, тому не знав, що пишеться в них; перший день роздавав листівки на вулиці Хайрхона, на третій день до нього підійшло двоє невідомих чоловіків та почали казати, що таке роздавати не можна, що це незаконно і якщо вони побачать ще раз, що роздає листівки, то вони будуть розмовляти вже інакше, почали погрожувати; йому були потрібні гроші, щоб допомагати батькові та мамі, він продовжував працювати; на четвертий день до нього підійшли ті самі люди на вул. Арзан Кімад, їх було вже троє, схопили та відвели до невідомого приміщення та почали казати, що попереджували, що ці листівки не можна роздавати, що ці листівки пропагандують християнство; його почали бити та розпитувати про людину, яка надала ці листівки, питали де його можна знайти; однак він сам не знав де його можна знайти та ніяких контактних даних його не було; на другий день позивача відпустили та сказали, що у нього є два дні для того щоб знайти цю людину, інакше вб'ють; перед тим як відпустити, ці люди записали його адресу проживання та сфотографували на фотокамеру мобільного телефону та сказали, що у будь-якому разі його знайдуть, якщо він буде намагатися втекти; позивач не поїхав одразу додому, так як розумів, що це небезпечно; він поїхав на вулицю Capі Куталь, після чого йому зателефонував ОСОБА_11 та почав питати де він був два дні, він йому розповів, що у них виникли проблеми, після чого ОСОБА_11 сказав, що допоможе йому, він домовився за житло; заявник переїхав у найману кімнату у АДРЕСА_2, де проживав 2 доби, поки там проживав йому зателефонував батько та сказав, що до їхнього будинку приходили невідомі люди та розшукували його, говорив, що додому повертатися небезпечно; поки він проживав у найманій квартирі ОСОБА_11 зробив йому національний паспорт громадянина Афганістану, знайшов посередника та допоміг залишити країну.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло висновок від 16.02.2015 року по справі № 2014OD0005, яким ОСОБА_1 відмовило у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійно проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Таким чином, відповідно до зазначеного висновку аналізом матеріалів особової справи ОСОБА_1 було встановлено, що повідомлені заявником факти стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 09.03.2016 року № 125-16 підтримала висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та відмовила ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

11.04.2016 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 115 від 25.03.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши законність дій та рішень відповідачів, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 09.03.2016 року № 125-16, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте обґрунтовано, на підставі Конституції та Законів України, в зв'язку з чим заявлені позовні вимоги не належать до задоволення.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, суд зазначає, що ст.6 вказаного вище Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на матеріали особової справи № 2014OD0005 суд встановив, що ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 24.12.2013 року із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому до України позивач потрапив автомобільним транспортом нелегально 25.09.2012 року, тобто через один рік та три місяці, що ставить під сумнів обґрунтованість його звернення до Державної міграційної служби України про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, суд встановив, що за результатами проведених співбесід та наданих пояснень позивачем відповідачі дійшли висновку про їх сумнівність.

Суд погоджується з такими висновками відповідачів з огляду на наступні обставини.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Під час проведення інтерв'ю 24.01.2014 року позивач зазначав, що познайомився із ОСОБА_11 на вулиці Діафган, а під час співбесіди 10.02.2014 року було вказано, що знайомство відбулося на вулиці Сарі Чавк.

Звернувшись із заявою від 24.12.2013 року позивач вказав, що листівки були надруковані дарі та англійською мовами, під час анкетування від 24.01.2014 року він розповідав, що не володів інформацією, що було надруковано в листівках, так як не вміє читати, при проведенні співбесіди 10.02.2014 року зазначив, що листівки були на трьох мовах: англійська, дарі, пушту. В заяві від 24.12.2013 року позивач зазначив, що не вміє ні читати ні писати, однак під час співбесіди 10.02.2014 року він сказав, що вміє читати дарі та знав, що було написано в листівках.

Під час анкетування 24.01.2014 року позивач розповів, що на четвертий день роботи до нього підійшли троє чоловіків, схопили та відвели до підвального приміщення, а під час співбесіди 10.02.2014 року заявник стверджував, що на четвертий день роботи до нього під'їхав автомобіль, з нього вийшли два чоловіки та відвезли його до якогось приміщення. При проведенні анкетування 24.12.2014 року позивач вказав, що перед тим як відпустити з полону злочинці надали вказівку на пошук власника листівок терміном до 2-ох діб, в заяві цей строк склав тиждень, в протоколі співбесіди 3-и доби. В заяві від 24.12.2013 року позивач вказав, що після його звільнення з полону він самостійно знайшов ОСОБА_11, під час анкетування 24.01.2014 року він зазначив, що це відбулося на вулиці Сарі Куталь, де йому зателефонував ОСОБА_11, а під час співбесіди 10.02.2014 року позивач розповів, що ОСОБА_11 телефонував його братові та шукав його.

Крім того, позивач стверджував, що отримував чотири рази зарплату згідно анкетування від 24.01.2014 року, однак під час співбесіди 10.02.2014 року він змінив свої твердження та вказав, що шість разів отримував гроші.

Також, спочатку позивач вказував точну дату виїзду з Афганістану 20.09.2012 року та дату приїзду в Україну 25.09.2012 року, а під час співбесіди він не зміг вказати точної дати та називав приблизно листопад 2012 року.

Твердження заявника про те, як виглядають представники радикального руху «Талібан» є спотвореними та вказують на необізнаність в цьому питанні, оскільки він стверджував, що таліби ходять групами з чалмою на голові та носять бороду, однак подібний вигляд має більшість чоловічого населення Афганістану.

На підставі вказаного, відповідачі прийшли до висновку, що зазначені розбіжності свідчать про те, що заявник надає недостовірну та надуману інформацію, в якій відсутня логічна послідовність.

Надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Також, аналізом інформації з міжнародних правозахисник організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул (останнє місце проживання позивача) є задовільною. За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (АNP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад. За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, суд вважає, що аналіз наданих матеріалів особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину та відсутністю в регіоні постійно проживання будь-яких відкритих збройних конфліктів.

Тобто, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 09.03.2016 року № 125-16 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі довели суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланням на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами. Адже, відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Відповідно до вимог ст.94 КАС України судові витрати не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 7, 8, 9, 11, 69-71, 86, 94, 122, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2017 року.

Головуючий суддя М.М. Кравченко

Судді Н.В. Бжассо

К.О. Танцюра