Справа № 461/6524/16-а
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/806/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

при секретарі судового засідання Смидюк Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Галицького районного суду м.Львова від 22 грудня 2016 року у справі за його позовом до Львівської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 10 жовтня 2016 року звернувся до суду з позовом до Львівської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови в справі про порушення митних правил від 30.09.2016 №3848/20908/16 щодо визнання його винним у вчиненні порушення митних правил передбаченого ч.3 ст.470 Митного кодексу України та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 8500 грн.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що оскаржувана Постанова прийнята відповідачем без з'ясування всіх обставин, що мали значення при розгляді справи про порушення митних правил, оскільки належний йому на праві власності автомобіль марки «Honda» модель «Civic», VIN JHMFD36206S203317, реєстраційний номер ZS 751 CE не є автомобілем комерційного призначення, а використовується ним виключно для особистого користування. Більше того сам позивач є громадянином ОСОБА_3 , яка є місцем його постійного проживання, з огляду на що він являється громадянином-нерезидентом в розумінні пп. в) п.33 ст.4 МК. Наголошує, що сукупність вищенаведених обставин надають йому право тимчасово ввозити на митну територію України транспортні засоби особистого користування на строк до одного року в порядку ч.1 ст.380 МК. Відтак, вважає, що жодних строків тимчасового ввезення (перебування) транспортних засобів на митну територію України ним не порушено, позаяк Постанова прийнята без належних до того підстав та підлягає скасуванню.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 22 грудня 2016 року у справі №461/6524/16-а в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позов задовольнити. У поданій апеляційній скарзі вказує на обставини викладені у позовній заяві, а також зазначає, що посвідка на постійне проживання є документом, який посвідчує особу іноземця та лише підтверджує право на постійне проживання в Україні, однак безспірно не встановлює такого й не виключає факту постійного місця проживання в іншій державі. Зважаючи на те, що позивач має документально підтверджене місце проживання у РП, зазначає, що він не може вважатися резидентом України за правилами пп. в) п.50 ст.4 МК та до нього не повинні застосовуватись відповідні заходи адміністративного стягнення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких міркувань.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що оскаржувана Постанова прийнята правомірно, відповідач діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень встановлених чинним законодавством України, факт перевищення позивачем встановленого ст.95 МК строку доставки ОСОБА_4 до митного органу призначення підтверджується матеріалами справи та не спростований позивачем належними доказами.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 04.09.2016 державним інспектором відділу митного оформлення №4 митного поста «Краковець» Митниці ОСОБА_5 складено протокол про порушення митних правил №3848/20908/16 (далі Протокол) щодо ОСОБА_1 ОСОБА_2, у якому зафіксовано, що останній 08.04.2016 керуючи Автообілем, ввіз на митну територію України даний транспотний засіб через митний пост «Володимир-Волинський» Волинської митниці ДФС в митному режимі «транзит».

У Протоколі зазначено, що у паспорті громадянина РП Беднарека К.В. наявна відмітка про надання йому дозволу на постійне проживання в Україні з 18.10.1999, а також пред`явлено тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні серії КИ №039818/91629 від 29.04.2009 (далі Посвідка). Окрім цього, з Протоколу вбачається, що станом на 04.09.2016 позивачем ОСОБА_4 за межі території України не вивозився .

Частиною 1 ст.95 МК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановленні строки транзитних перевезень, зокрема для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності одного митного органу - 5 діб). Термін вивезення (транзиту) вищевказаного ОСОБА_4 з митної території України через митний пост «Володимир-Волинський» Волинської митниці ДФС закінчився 13 квітня 2016 року, а через зону діяльності іншого митного органу 18 квітня 2016 року Таким чином позивач перевищив встановлений ст.95 МК строк доставки транспортного засобу до митного органу більше ніж на 10 діб. На підставі вказаного Протоколу, Митницею 30.09.2016 прийнято Постанову, якою позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч.3 ст.470 МК та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн .

Вважаючи такі дії відповідача неправомірними та такими, що суперечать приписам чинного законодавства., позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови та порядок пропуску та оподаткування товарів, що переміщуються (пересилаються) через митний кордон України громадянами для особистих, сімейних та інших потреб, не повязаних зі здійсненням підприємницької діяльності врегульовано розділом XII МК.

Відповідно до ч.1 ст.366 МК двоканальна система - це спрощена система митного контролю, яка дає громадянам змогу здійснювати декларування, обираючи один з двох каналів проходу (проїзду транспортними засобами особистого користування) через митний кордон України. Канал, позначений символами зеленого кольору ("зелений коридор"), призначений для декларування шляхом вчинення дій громадянами, які переміщують через митний кордон України товари в обсягах, що не підлягають оподаткуванню митними платежами та не підпадають під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території і не підлягають письмовому декларуванню (ч.2 ст.366 МК).

З приписів частин 4-6 цієї ж статті вбачається, що громадянин самостійно обирає відповідний канал ("зелений коридор" або "червоний коридор") для проходження митного контролю за двоканальною системою. Обрання "зеленого коридору" вважається заявою громадянина про те, що переміщувані ним через митний кордон України товари не підлягають письмовому декларуванню, оподаткуванню митними платежами, не підпадають під встановлені законодавством заборони та/або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території та свідчить про факти, що мають юридичне значення. Окрім цього, громадяни, які проходять (проїжджають) через "зелений коридор", звільняються від подання письмової митної декларації. Звільнення від подання письмової митної декларації не означає звільнення від обовязкового дотримання порядку переміщення товарів через митний кордон України.

З матеріалів справи видно та сторонами не заперечується, що позивачем було обрано канал «зелений коридор» для проходження митного контролю, чим фактично останній заявив про те, що переміщуваний ним через митний кордон України автомобіль не підлягає письмовому декларуванню, оподаткуванню митнии платежами, не підпадає під встановлені законодавством заборони або обмеження щодо ввезення на митну територію України або вивезення за межі цієї території.

У поданій апеляційній скарзі позивач з покликанням на наявність у нього правового статусу громадянина-нерезидента України, обґрунтовує протиправність оскаржуваної Постанови. Такі твердження апелянта суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.33 ст.4 МК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) нерезидентами, зокрема, є фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Пунктом 50 цієї ж статті визначено, що резидентами, зокрема, є фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Абзацом 5 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакцій, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон №1382-IV) встановлено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (абз.9 с.3 Закону №1382-IV).

Відповідно до ст.5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон №3773) іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах 1 та 16 ст.4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Згідно з п.17 ч.1 ст.1 Закону №3773 посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. Отож, у розглядуваній справі важливо встановити правовий статус позивача як фізичної особи-резидента чи нерезидента України.

Статус резидента в Україні визначається відповідно до положень пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі ПК), зокрема, вказано, що фізична особа - резидент - це фізична особа, яка має місце проживання в Україні.

З матеріалів справи видно та не заперечується сторонами, що 29.04.2009 позивачу видано Посвідку на постійне місце проживання в Україні за адресою АДРЕСА_1, що дійсна безстроково. У паспорті громадянина РП Беднарека К.В. також наявна відмітка про дозвіл на постійне проживання в Україні з 18.10.1999. Окрім цього, позивачем долучено ZASWIADCZENIE O ZAMELDOWANIU, що в перекладі з польської означає Довідка про прописку, з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 07.08.1998 постійно проживає в РП за адресою АДРЕСА_2, Щецін . Отож, беручи до уваги обставини, описані вище, необхідно застосувати положення пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК, яка визначає, що у разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року.

Податковим періодом може бути, зокрема, календарний рік та календарне півріччя (підпункти 34.1.1, 34.1.2 п.34.1 ст.34 ПК).

У матеріалах справи наявний витяг із автоматизованої системи митного оформлення «Інспектор» (АСМО), яка функціонує в складі Єдиної автоматизованої інформаційної системи (ЄАІС) та об'єднує в собі всі програмно-технічні складові, необхідні для автоматизації процесів митного оформлення та контролю. Із вказаного документу вбачається, що позивач протягом 2015 року перебував разом із ОСОБА_4 на території України протягом цілого календарного року, здійснивши лише виїзд за межі території України 13.04.2015 та в цей самий день в`їзд на територію України, на якій перебував до кінця 2015 року. Протягом 2016 року в період до 04.09.2016 (до часу винесення оскаржуваної Постанови) позивач перебував разом із ОСОБА_4 на території України протягом 235 днів, що є більшим від 183 днів, які у відповідності до пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК є необхідними для визнання фізичної особи резидентом (а.с.33).

У вимірі сказаного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 перебуває на території України у правовому статусі фізичної особи-резидента, відтак не є особою, яка в розумінні вимог ст.380 МК може ввезти транспотний засіб у режимі «тимчасове ввезення» строком до одного року.

Натомість, повинна застосовуватись ст.381 МК, якою визначено особливості ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування з метою транзиту через митну територію України.

Зокрема, ч.1 вищезазначеної статті встановлено, що громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Важливо, що зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом. В матеріалах справи знаходиться технічний паспорт серії 1802346, з якого вбачається, що автомобіль дійсно зареєстрований в РП (а.с.14).

Як вже було зазначено вище, п.1 ч.1 ст.95 МК встановлюються такі строки транзитних перевезень залежно від виду транспорту: для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).

Згідно з ч.1 ст.93 МК України товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні: перебувати у незмінному стані, крім природних змін їх якісних та/або кількісних характеристик за нормальних умов транспортування і зберігання; не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту; бути доставленими у орган доходів і зборів призначення до закінчення строку, визначеного ст.95 цього Кодексу; мати неушкоджені засоби забезпечення ідентифікації у разі їх застосування.

Відповідно до ч.3 ст.470 МК перевищення встановленого ст.95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Незважаючи на той факт, що ввезений позивачем автомобіль не є транспортним засобом комерційного призначення, а транспортним засобом особистого користування, на нього поширюється регулювання ч.3 ст.470 МК, оскільки такий охоплюється поняттям «товар», який відповідно до п.57 ч.1 ст.4 МК визначено, як будь-які рухомі речі, у тому числі ті, на які законом поширено режим нерухомої речі (крім транспортних засобів комерційного призначення), валютні цінності, культурні цінності, а також електроенергія, що переміщується лініями електропередачі.

Крім того, ч.1 ст.460 МК передбачено, що вчинення порушень митних правил, передбачених ч.3 ст.469, ст.470, ч.3 ст.478, ст.481 цього Кодексу, внаслідок аварії, дії обставин непереборної сили або протиправних дій третіх осіб, що підтверджується відповідними документами, а також допущення у митній декларації помилок, які не призвели до неправомірного звільнення від сплати митних платежів або зменшення їх розміру, до незабезпечення дотримання заходів тарифного та/або нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, якщо такі помилки не допускаються систематично (ст.268 цього Кодексу), не тягне за собою адміністративної відповідальності, передбаченої цим Кодексом.

Жодних документів, які б підтверджували наявність підстав для звільнення особи від відповідальності за перелічені порушення позивачем не надано, такі обставини останнім не доказуються. Натомість, факт перевищення ОСОБА_1 ОСОБА_2 встановленого ст.95 МК строку доставки автомобіля до митного органу призначення підтверджуєтсья матеріалами справи та не спростований позивачем.

Враховуючи наведені норми митного законодавства та встановлені фактичні обставин справи, суд апеляційної інстанції констатує, що оскаржувана Постанова прийнята правомірно, факт порушення позивачем митних правил доведено, відповідач діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, з дотримання процедури прийняття оскаржуваної Постанови, за наявності достатніх підстав для прийняття такої, в межах наданих повноважень та у спосіб, передбачений Конституцієї та законами України.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями ч.3 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України , суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду м.Львова від 22 грудня 2016 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7