Справа № 500/3314/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2017 р. Справа № 500/3314/17

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Бурнусус О.О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Крусяна А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа - приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області - Єфіменко Марія Дмитрівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та припинення права власності, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа - приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області - Єфіменко Марія Дмитрівна, в якому просить:

- визнати недійсним договір купівлі продажу комунального майна шляхом продажу на конкурсі від 05.07.2011 року, об'єкта який є 3/500 частини нежитлового вбудованого приміщення АДРЕСА_1

- припинити право власності за ОСОБА_3 на 3/500 частини нежитлового вбудованого приміщення АДРЕСА_2 за договором купівлі продажу комунального майна шляхом продажу на конкурсі від 05.07.2011 року.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 червня 2017 року відмовлено ОСОБА_2 у відкритті провадження по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Ізмаїльської міської ради Одеської області, третя особа - приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області - Єфіменко Марія Дмитрівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та припинення права власності.

Роз'яснено позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою на вказане рішення. Апелянт просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити для продовження розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що

фактично позивачем в даній справі оспорюється право власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлове вбудоване приміщення АДРЕСА_1 тобто підстави позову випливають зі спірних правовідносин, що мають цивільно - правовий характер, які не пов'язані безпосередньо зі здійсненням відповідачем владних управлінських повноважень, а тому цей спір не відноситься до компетенції місцевих загальних судів як адміністративних судів та не може розглядатися відповідно до вимог КАС України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 оскаржує дійсність правочину, укладеного шляхом продажу комунального майна на конкурсі Фонду комунального майна Ізмаїльської міськради.

Так, правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів недійсними, регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Земельним кодексом України, Законами України «Про оренду землі», «Про приватизацію державного майна» «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», «Про іпотеку» , «Про страхування», «Про банки і банківську діяльність», «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» та іншими актами законодавства.

У системі юридичних фактів, які становлять основу виникнення, зміни та припинення цивільних правовідносин, найбільш значне місце займають правочини, оскільки саме вони найчастіше породжують відносини приватно - правового характеру між суб'єктами.

Інститут правочину, крім загальних норм, містить положення про недійсність правочинів, зміст яких викликає практичний інтерес з огляду на те, що відповідно до ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) такі правочини не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Визнання правочину недійсним можна трактувати як цивільно-правову санкцію. Адже правочин визнається недійсним у випадках недотримання вимог закону. Застосування такого способу захисту є суб'єктивним цивільним правом самої особи або інших уповноважених осіб. Загальні вимоги щодо дійсності правочинів конкретизуються в Цивільному кодексі України.

Недійсність правочинів у сфері передання прав власності на об'єкти нерухомості також пов'язується із загальними умовами дійсності. Однак застосування підстав недійсності та їх цивільно-правових наслідків має свої особливості з врахуванням правової специфіки договорів купівлі-продажу.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно ч.2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Предметом судового розгляду в даному випадку є публічно правовий спір, тобто спір між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Слід зазначити, що специфіку публічно правового спору визначає не тільки його суб'єктний склад, а й підстави виникнення цього спору і тісно пов'язане з цим питання межі повноважень адміністративного суду.

Отже, загальними критеріями для того, щоб визначити за спірними правовідносинами адміністративну юрисдикцію, є суб'єктний склад сторін (однією із сторін повинен бути суб'єкт владних повноважень) та предмет спору відповідно до природи спірних правовідносин (наявність публічно-правових відносин між сторонами під час виконання суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій на основі законодавства, тобто при реалізації цим суб'єктом своїх владних функцій та повноважень, визначених законодавством). Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 15 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

На основі аналізу ст. 15 ЦПК України, ст. 17 КАС України Верховний Суд України в складі судових палат у цивільних та адміністративних справах під час розгляду цивільної справи № 6-2554цс16 сформулював правову позицію від 14.12.2016р., згідно з якою роз'яснив, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.

Суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин, адже позивач фактично оспорює право власності на нежитлове приміщення, вказаний спір не носить публічно-правовий характер, а випливає із цивільних правовідносин.

Також колегія суддів зазначає, що суд адміністративної юрисдикції не може надавати оцінку правомірності укладених договорів, проведення державної реєстрації прав на майно тощо у випадку наявності спору про право.

Відповідно до положень ст. 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України така категорія спорів відноситься до компетенції місцевих загальних судів та має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Доводи апелянта, про те що оскільки рішення конкурсної комісії Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради від 30 червня 2011 року визнано незаконним та відмінено в порядку КАС, тому і договір купівлі - продажу комунального майна від 05 липня 2011 року, згідно з яким ОСОБА_3 є власником спірного майна, необхідно визнати незаконними та недійсними теж в порядку КАС України, тому що Фонд державного майна Ізмаїльської міської ради виступав при укладенні договору купівлі-продажу як орган виконавчої влади, наділений владними повноваженнями, суд апеляційної інстанції знаходить необґрунтованими, адже оскаржуване рішення по своїй суті зачіпає саме майнове право осіб, яке фактично не визнається та оспорюється позивачем у даній справі.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що ухвала підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 199; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 червня 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: А.В. Крусян