Справа № 808/482/17
Суддя: Матяш Ольга Віталіївна
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року , о 14:45 годині,Справа № 808/482/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Матяш О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом комунального підприємства «Веселівське районне водопровідно-каналізаційне господарство «Райводоканал» до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про скасування постанови №34 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 25.01.2017,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, зазначивши, що відповідачем у відношенні нього винесено постанову №34 від 25.01.2017 про накладення штрафу у розмірі 3200 гривень, яку він вважає незаконною і такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач не всебічно та неповно з'ясував усі обставини справи, передчасно дійшов висновку про наявність в його діях прямої, умисної вини в частині порушення, а саме безпідставно застосовано норму ст. 67 КЗпП України, так як положення вказаної норми регулює поняття "вихідні дні" та порядок їх використання. Вказана норма не носить зобов'язального характеру щодо внесення до колективного договору і правил трудового розпорядку даних про вихідні дні. Під час здійснення перевірки відповідачем не встановлено факту роботи працівників без вихідних днів. Крім того, затримка виплати заробітної плати працівникам у листопаді 2016 року на 15 днів й у грудні 2016 року на 16 днів не мала місця, оскільки ст. 115 КЗпП України передбачено порушення за невиплату заробітної плати більш як за один місяць.

Позивач просить визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Запорізькій області про накладення штрафу №34 від 25.01.2017.

В судове засідання представник позивача не зявився, до його початку надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача позов не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях, зазначивши, що при проведенні перевірки ГУ Держпраці діяло в межах своїх повноважень, у відповідності до чинного законодавства, а за результатом перевірки встановлено факт недотримання позивачем вимог чинного законодавства про працю, а саме на підприємстві в порушення ст. 67 КЗпП України не визначені вихідні дні; в порушення вимог ст.71 КЗпП України працівники залучаються до роботи у вихідні дні; заробітна плата виплачується через проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів, крім того ОСОБА_1 встановлено розмір заробітної плати за першу половину місяця менше, ніж фактично відпрацьований нею час з розрахунку тарифної ставки, що є порушенням ст.115 КЗпП України. Відповідач вважає, що позивача правомірно притягнуто до відповідальності. Просить відмовити в позові.

В судове засідання представник відповідача не зявився, до його початку надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Тому суд розглянув справу в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши наявні у справі докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що в задоволені адміністративного позову належить відмовити з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_2 від 10.12.2016, наказу №1793 від 03.01.2017, направлення №1310 від 03.01.2017, головним державним інспектором Савочка В.В. проведено позапланову перевірку додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування відносно комунального підприємства Веселівське районне водопровідно-каналізаційне господарство Райводоканал, результати якої викладені в акті №08-15-0017/0001 від 05.01.2017. За результатами перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог ст. 67 та ч. 1-3 ст. 115 КЗпП України.

04.01.2017, на підставі вказаного акту перевірки, головним державним інспектором з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів складено припис № 08-15-0017-0001/0001, а 25.01.2017 заступником начальника ГУ Держпраці у Запорізькій області ОСОБА_3 винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №34, якою за порушення вимог ст. 67, ч. 1 - 3 ст. 115 КЗпП України, на підставі абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, на КП Веселівське районне водопровідно-каналізаційне господарство Райводоканал накладено штраф у розмірі 3200 гривень (а.с.7).

Правомірність вищенаведеної постанови є предметом судового розгляду у даній справі. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України № 322-VIII від 10.12.1971 (в редакції Закону №77-VIII від 28.12.2014), державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У Постанові КМУ Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України №100 від 11.02.2015 зазначено: утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці (пункт 1). Абз. 1 п. 2 цієї постанови встановлено, що територіальні органи, які утворюються згідно з п. 1 цієї постанови, є правонаступниками прав та обовязків територіальних органів Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці, що реорганізуються. Згідно з додатком Перелік територіальних органів Державної служби з питань праці, що утворюються до вказаної постанови, утворено Головне управління Держпраці у Запорізькій області шляхом реорганізації Територіального управління Держгірпромнагляду у Запорізькій області й Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області.

Згідно з п. 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Системний аналіз вищевикладених положень законодавства свідчить про правонаступництво Державної служби України з питань праці після державної інспекції з питань праці, в тому числі й повноважень щодо державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю в розумінні ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України. Так, за змістом ч. 1 ст. 259 КЗпП, такий державний нагляд та контроль здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Водночас суд зазначає, що на даний час Кабінетом Міністрів України не визначено такого порядку здійснення державного нагляду та контролю. ГУ Держпраці у Запорізькій області в своїй діяльності керується приписами Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України № 390 від 02.07.2012, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.07.2012 за №1291/21603 (надалі - Порядок № 390).

Суд вважає за необхідне погодитися із таким твердження відповідача й зазначає, що цей Порядок встановлює процедуру проведення Держінспекцією України з питань праці (далі - Держпраці України) та її територіальними органами перевірок додержання зако-нодавства з питань праці у межах повноважень, визначених Конвенціями Міжнародної орга-нізації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 08.09.2004 № 1985-IV, та №129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 08.09.2004 № 1986-IV, Законом України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, постановою КМУ від 17.11.2010 № 1059 Про затвердження критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності субєктами господарювання у частині додержання вимог законодавства про працю та визначається періодичність здійснення планових заходів державного нагляду (контролю), Положенням про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 386.

Враховуючи, що постановою КМУ №100 встановлено правонаступництво ГУ Держпраці у Запорізькій області після Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області та визначення Міністерством соцполітики України порядку проведення Держпраці України та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці, суд дійшов висновку про правомірність проведення перевірки позивача на підставі Порядку № 390. За змістом п. 1 цього Порядку, ГУ Держпраці у Запорізькій області як територіальний орган правонаступника Держпраці України має право проводити перевірки додержання законодавства з питань праці у межах повноважень, визначених Конвенціями Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі та №129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обо-в'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі (укр/рос), ратифікованої Законом України від 08 вересня 2004 року № 1985-IV, інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов'язувати вивішувати об'яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що позапланову перевірку позивача проведено відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України й міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо сутності виявлених перевіркою порушень законодавства про працю: в акті перевірки зафіксовані порушення законодавства про працю, зокрема:

1) в порушення вимог ст. 67 КЗпП України на підприємстві не визначені вихідні дні. Так, правилами внутрішнього трудового розпорядку позивача визначено, що на підприємстві встановлюється 40-годинний робочий тиждень; час початку роботи: з 8-00 години, закінчення в 17.00 годині; обідня перерва з 12.00 по 13-00 годину Вихідні дні на підприємстві жодним документом не визначені. За поясненнями керівництва, вихідними днями на підприємстві вважаються субота та неділя;

2) в порушення вимог ч. 1 ст. 71 КЗпП України працівники залучаються до роботи у вихідні дні. Так, контролери відділу реалізації підприємства залучаються до роботи у вихідні дні. Залучення працівників до роботи у вихідні дні провадиться за письмовим наказом керівника та з дозволу виборного органу первинної профспілкової організації підприємства. Керівником підприємства видано накази № 53 від 12.05.2016; № 89 від 06.07.2016; № 105 від 02.08.2016; № 142 від 09.12.2016 про роботу ОСОБА_1 у вихідні дні, а саме: 6, 7, 13, 14 травня 2016 року; 9, 10, 16, 17 липня 2016 року; 13,14 серпня 2016 року. Це підтверджується також табелями обліку використання робочого часу за травень, липень, серпень 2016 року;

3) в порушення вимог ч. 1, 2 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується через проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів. Так, на картковий рахунок ОСОБА_1 заробітна плата за першу половину листопаду перерахована 30.11.2016; заробітна плата за другу половину листопаду виплачена пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а саме 23.12.2016;

4) в порушення вимог ч. 3 статті 115 КЗпП України ОСОБА_1 встановлено розмір заробітної плати за першу половину місяця менше, ніж фактично відпрацьований нею час, з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу). Так, у листопаді 2016 року їй нарахована заробітна плата у розмірі 2285,66 гривень. Розмір заробітної плати (авансу) за першу половину листопада складає 100 гривень. (Копія розрахункового листа за листопад 2016 року ОСОБА_1; табель обліку робочого часу за листопад 2016 року КП ВРВКГ РАЙВОДОКАНАЛ).

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 цього кодексу визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Щодо невнесення до колективного договору та правил внутрішнього трудового розпорядку даних про вихідні дні: відповідно до ст. 52 КЗпП України, для працівників установлюється п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п'ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня.

Згідн із ст. 67 КЗпП України, при п'ятиденному робочому тижні працівникам надаються два вихідних дні на тиждень, а при шестиденному робочому тижні - один вихідний день.

Частиною 1 ст. 21 КЗпП України, працівник зобов'язується виконувати роботу за трудовим договором і має дотримуватися внутрішнього трудового розпорядку.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу та виборним органом первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил (ст. 142 КЗпП України).

До початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний зокрема: ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором (ст. 29 КЗпП України).

Відповідно до ст. 11 КЗпП України та ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди», на всіх підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх форм власності й господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи, повинні укладатися колективні договори.

Метою укладення колективного договору є узгодження інтересів у сфері трудових, виробничих та соціально-економічних відносин працівників з однієї сторони, і роботодавця з іншої.

Щодо змісту колективного договору, то його становлять узгоджені сторонами умови (положення), покликані врегулювати соціально-трудові відносини на даному підприємстві. Ці умови і визначають права, обов'язки та відповідальність обох сторін договору за їх виконання.

Статті 13 КЗпП України та 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» містять лише приблизний перелік питань, за якими сторони можуть визначати свої зобов'язання: це, зокрема, зміни в організації виробництва і праці; забезпечення продуктивної зайнятості; нормування і оплата праці, встановлення форм, систем, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій тощо); встановлення гарантій, компенсацій, пільг; участі трудового колективу у формуванні, розподілі й використанні прибутку підприємства (якщо це передбачено статутом); режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку; умов і охорони праці; забезпечення житлово-побутового, культурного, медичного обслуговування, організації оздоровлення і відпочинку працівників; гарантій діяльності профспілкової чи інших представницьких організацій працівників; умов регулювання фондів оплати праці та встановлення міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці.

Враховуючи вищенаведені приписи чинного трудового законодавства та встановлені фактичні обставини справи, суд зазначає, що перш за все, правила внутрішнього трудового розпорядку не можуть суперечити не лише нормам трудового законодавства, а й положенням колективного договору. До правил внутрішнього трудового розпорядку не можуть бути включені умови, які погіршують положення працівників порівняно з чинним законодавством, оскільки чинним законодавством встановлено чіткий алгоритм дій сторін колективного договору.

У зв'язку із цим, суд вважає за можливе погодитися із твердженнями представника відповідача про факт виявленого порушення трудового законодавства в частині невизначення на підприємстві позивача вихідних днів.

Щодо затримки заробітної плати.: згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган- зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі ого відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Зазначені положення продубльовані в ч. 1 ст. 15 та ч.ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

Суд, проаналізувавши норми чинного законодавства та оглянувши матеріали справи зазначає, що чинним законодавством чітко визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено виявлені перевіркою факти порушення позивачем трудового законодавства. Позивачем жодних належних доказів на спростування цих осбтавин до суду не надано, рівно як й не наведено даних, що спростовують ці обставини.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.3 ст.2 КАС України).

В силу приписів ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до принципу змагальності, суб'єкт господарювання зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень.

З огляду на викладені норми права, фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідач під час перевірки та при винесенні оскаржуваної постанови діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, викладені в акті перевірки порушення позивачем вимог чинного трудового законодавства знайшли своє відображення в ході судового розгляду справи, тому в задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Керуючись ст.ст.17,158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у позові відмовити.

Постанова може бути оскаржена у Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Запорізький окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання постанови шляхом подання апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, що її подає, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Матяш