Справа № 227/1930/17
Суддя: Кошля А. О.
Дата ухвалення: 2017-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

11.09.2017 227/1930/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року справа № 227/1930/17

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Кошлі А.О.

при секретарі Овчинніковій Ю.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Добропільського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з адміністративним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.08.2017 року просить визнати дії Добропільського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області стосовно нарахування їй пенсії в розмірі нижче прожиткового мінімумі неправомірними та зобовязати здійснити перерахунок її пенсії до розміру прожиткового мінімуму з моменту призначення пенсії.

В обґрунтування позову зазначила, що їй призначена пенсія за віком з 25.08.2016 року, розмір пенсії складає 949,00 грн., що є нижчим від прожиткового мінімумі визначеного в 2016, 2017 рр., та враховуючи те, що ст. 46 Конституції України визначає, що розмір пенсії має забезпечувати рівень життя не нижчий від прожиткового мінімум, просить суд визнати неправомірними дії відповідача щодо призначення пенсії в розмірі меншому ніж прожитковий мінімум та зобовязати здійснити перерахунок пенсії з моменту її призначення, оскільки пенсія є єдиним джерелом існування.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтвердила та просила суд їх задовольнити, зазначивши, що призначена позивачу пенсія є єдиним її джерелом існування, інших доходів, соціальних виплат, тощо не отримує, що підтверджується довідками долученими до матеріалів справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, зазначив, що ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначає призначенні пенсії, визначає вік та страховий стаж наявність якого є необхідною умовою для визначення розміру пенсії. Мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратити працездатність, визначеного законом. За наявності страхового стажу меншої тривалості, пенсія за віком встановлюється в розмірі пропорційному наявному страховому стажу, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком. Позивач перебуває на пенсійному обліку з 25.08.2016 року та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до ст. 26 Закону 1058. Загальний страховий стаж складає 21 рік 6 місяців у звязку з чим розмір пенсії станом на 01.12.2016 року складає 949,00 грн., з 01.05.2017 967,48 грн. З урахуванням того, що страховий стаж є меншим ніж передбачений законом для призначення пенсії в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність дій відповідача з призначення пенсії є правомірними.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши наявні в ній докази суд зазначає наступне.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Добропільському обєднаному УПФУ Донецької області з 25.08.2016 року, як отримувач пенсії за віком. Пенсія призначена відповідно до ст. 26 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Загальний трудовий стаж врахований по 21.04.2004 року та складає 21 рік 6 місяців. Коефіцієнт стажу з урахуванням кратності 1,35-0,29025.

Розмір призначеної пенсії, з урахуванням наданої щомісячної адресної допомоги відповідно до постанови КМУ від 26.03.2008 № 265 складає 949,00 грн.

Вказані обставини не є спірними у даній справі.

17.02.2017 року ОСОБА_3 листом звернулась до начальника Добропільського обєднаного управління ПФУ Донецької області з проханням надати відомості щодо не призначення пенсії і розмірі прожиткового мінімуму.

Листом від 20.03.2017 року №27/Б-01-03 позивача повідомлено про те, що розмір її пенсії визначено пропорційно наявному страховому стажу, в порядку передбаченому ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Пенсія призначена та виплачується згідно діючого законодавства.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог суд керується наступним.

Статтею 1 Конституції України закріплено,що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Чинна редакція статті 129 Конституції України визначає, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Визначення принципу верховенство права закріплене в ст. 8 КАС України, якою передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений як Конституцією так і Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ст. 55 Конституції України - права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Верховний Суд України в постанові пленуму «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 зазначив, що оскільки Конституція має вищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії, судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України, які є нормою прямої дії, імперативно визначено, право громадян на пенсії інші види соціальних виплат та допомоги, які є основним джерелом існування, та які б забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із ст. 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов'язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Відповідно до п. 2 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №280 від 23.07.2014 року, Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили дієздатність, визначеного законом.

Статтею 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" визначено, що прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" мінімальна пенсія - це державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом.

Матеріалами справи підтверджено, зокрема довідкою Добропільського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області від 01.08.2017 року № 02/4, відомостями з Інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про сими виплачених доходів та утриманих податків, що ОСОБА_3 не отримує соціальних виплат, не має інших джерел існування ніж призначена пенсії.

Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» установлено, що у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1247 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік» установлено, що у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

С звертає увагу на приписи ч. 2 ст. 8 КАС України, яка зобов'язує суд застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема Конституції України стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо).

Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 18.07.06 року по справі «Проніна проти України» констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції. При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначив, що у цій справі заявниця зверталась до національних судів з вимогою вирішити її спір щодо пенсії з органами соціального забезпечення. Заявниця посилалась, зокрема, на положення ст. 46 Конституції України, заявляючи, що її пенсія не повинна бути нижчою за прожитковий мінімум. Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з цієї точки зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. На думку Суду національні суди, цілком ігноруючи цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов'язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції.

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Застосовуючи такий фундаментальний принцип адміністративного судочинства, як принцип верховенства права, відповідно до якого, зокрема, права людини визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, суд приходить до висновку про наявність підстав стверджувати про порушення прав позивача у спірних правовідносинах, оскільки розмір її пенсії, яка є єдиним джерелом її існування, починаючи з 25.08.2016 року є нижчим, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом.

Враховуючи наведене, а також факт того, що розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, не є стабільним і встановлюється щорічно бюджетним законодавством, а виплата пенсії не підлягає обмеженню строком, суд вважає, що дії відповідача по виплаті пенсії позивачу в розмірі, який є значно нижчим ніж встановлено законом, є неправомірними, а отже позовні вимоги про зобов'язання відповідача вчинити відповідні дії підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищевикладеного позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 94 КАС України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 11,71,94,105,159,160,163,186,254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Добропільського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати дії Добропільського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо нарахування ОСОБА_3 пенсії в розмірі нижчому ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність неправомірними.

Зобов'язати Добропільське обєднане Управління Пенсійного фонду України Донецької області здійснити ОСОБА_3 перерахунок та виплату пенсії в розмірі не меншому прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 25.08.2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Добропільського Обєднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області на користь ОСОБА_3, понесені судові витрати у розмірі 640,00 гривень.

Постанова суду набирає законної сили в порядку визначеному ст. 254 КАС України та може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Добропільський міськрайонний суд Донецької області у порядку та строки визначені ст. 186 КАС України.

Повний текст постанови складено 11.09.2017 року..

Суддя А.О. Кошля

05.09.2017