Справа № 140/579/17
Суддя: Ковганич С. В.
Дата ухвалення: 2017-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 140/579/17
Провадження №2-а/148/40/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 вересня 2017 року Тульчинський районний суд Вінницької області

В складі : головуючого судді Ковганича С.В.

при секретарі Галькевич І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тульчині справу за позовом ОСОБА_1 до Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 18.09.2008 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області та отримує пенсію, як інвалід ІІІ групи, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В даний час працює на посаді голови Немирівського районного суду Вінницької області.

З квітня 2015 року відповідач перестав виплачувати йому пенсію в зв'язку зі змінами в законодавстві.

Відповідно до листа відповідача йому було роз'яснено, що пенсія йому не виплачується в зв'язку із змінами пенсійного законодавства та з посиланням на ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки він працює на посаді голови Немирівського районного суду Вінницької області.

В зв'язку з даними обставинами він звернувся до суду з відповідним позовом.

17.02.2016 постановою Тульчинського районного суду Вінницької області його адміністративний позов було задоволено, визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області щодо припинення виплати йому пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, з 02.08.2015 та зобов'язати управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області з 02.08.2015 поновити йому виплату пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання. Вказана постанова набрала законної сили і з вересня 2016 року йому було відновлено виплату пенсії.

Однак, з січня 20017 йому знову зупинено виплату пенсії, всупереч постанови Тульчинського районного суду від 17.06.2016.

Відповідно до листа №458/13-13/02/1 від 06.02.2017 йому було повідомлено, що виплату пенсії йому було припинено на підставі Закону України №1774 від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до якого було внесено зміни до ч.1. ст.47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно норм вказаного закону, тимчасово, по 31.12.2017 особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії не виплачуються.

З такими діями відповідача він не погоджується і вважає їх неправомірними, що порушують його права та законні інтереси.

Просить визнати неправомірними дії Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо припинення виплати йому пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, з 01.01.2017. Зобов'язати Тульчинське об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області поновити йому виплату пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, з 01.07.2017-безстроково. Судові витрати стягнути з відповідача

В судове засідання позивач не з'явився. В справі наявна від нього заява, згідно якої останній просить справу за його позовом розглянути в його відсутність, позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні.

Відповідач - представник Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області в судове засідання не з'явилася. До суду надійшло від неї клопотання про розгляд справи за її відсутності, в матеріалах справи наявне письмове заперечення, згідно якого представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, зазначаючи, що з 01.07.2017 відповідно до норм Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були внесені зміни до ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»:

Тимчасово, по 31.12.2017 особам (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновляється.

Оскільки позивач працює на посаді голови Немирівського районного суду Вінницької області, яка дає право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», то з 01.01.2017 йому припинено виплату пенсії.

Суд, вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу і не може виходити за межі позовних вимог.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач ОСОБА_1 з 18.09.2008 перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію, як інвалід ІІІ групи, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

На даний час позивач працює на посаді голови Немирівського районного суду Вінницької області та є державним службовцем, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а.с.10-12).

17.02.2016 постановою Тульчинського районного суду Вінницької області відповідача було зобов'язано поновити позивачу виплату пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання з 02.08.2015. Дане судове рішення набрало законної сили 19.07.2016, що підтверджується копією ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016 (а.с.18-21).

На виконання вказаного рішення відповідач прийняв рішення про поновлення виплати пенсії за період з 02.08.2015 по 31.12.2016.

Виплата пенсії позивачу припинена з 01.01.2017. Про даний факт ОСОБА_1 дізнався з листа відповідача №458/13-13/02/1 від 06.02.2017, згідно копії якого (а.с.22), йому було повідомлено, що виплату пенсії було припинено на підставі Закону України №1774 від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до якого було внесено зміни до ч.1. ст.47 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». З даними діями відповідача позивач не погоджується, що змусило останнього звернутисядо суду з даним позовом.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» та Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовими актами.

Суд приймає до уваги, що постановою Тульчинського районного суду від 17.02.2016, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 19.07.2016, визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, з 02.08.2015 та зобов'язати управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, з 02.08.2015.

Частиною 1 ст.71 КАС України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Не виконання судових рішень тягне за собою відповідальність встановленому законом.

Відповідно до ч.5 ст.124 і ч.3 ст.129 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Відповідно до Конституційного принципу верховенства права, закріпленим у ст.8 КАС України, статтями 19, 22, 41, 58 і 68 Конституції України, нормами чинного законодавства України та міжнародного права, порушене право підлягає захисту.

Стаття 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою, або іншому правовому акту застосовується правовий акт, який має вищу юридичну силу (ч. 4 ст. 9 КАСУ).

Статтею 36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів, яке здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомоги, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Отже, органи державної влади та органи місцевого самоврядування повинні сприяти забезпеченню прав інвалідів щодо включення до суспільного нарівні з іншими громадянами.

Статтею 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції Закону № 1774-VIII від 06.12.2016), визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

У відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 47 вказаного Закону, тимчасово, по 31.12.2017: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10.12.2015№ 889-VIII "Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

З даного приводу необхідно зазначити, що аналогічні норми ст. 47 Закону № 1058 діяли у попередніх редакціях, згідно Законів України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015 у період з 01.04.2015 по 31.12.2015 та № 911-VІІІ від 24.12.2015, яким було продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам у період з 01.01.2016 по 31.12.2016.

Однак, 08.06.2016 Конституційним Судом України прийнято рішення № 4-рп/2016 (справа №1-8/2016), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015;

- пункту 5 розділу III Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 в частині скасування з 01.06.2015 норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2016 від 08.06.2016 було визнано неконституційною заборону виплат пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 особам, які працюють на окремих посадах, у тому числі на посаді судді відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Крім того, статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Наведене свідчить, що соціальний захист населення є однією із складових соціальної політики держави та гарантією з її сторони по відношенню до населення. Отож з моменту призначення державою пенсії позивач мав виправдані очікування на її гарантоване отримання без обмеження у часі, незалежно від внесення змін до законодавства, на якій роботі чи посаді він перебуває чи не перебуває, такі виплати йому встановлені були безстроково.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" закріплено основоположні принципи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування серед яких є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат.

Відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Суд визнає, що позивача позбавлено пенсії у порушення вимог та положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.ХІ.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі - Конвенція) в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, з огляду на таке.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина; непряма дискримінація - рішення, дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика, які формально є однаковими, але під час здійснення чи застосування яких виникають чи можуть виникнути обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками, крім випадків, якщо такі дії або бездіяльність, правові норми або критерії оцінки, умови чи практика об'єктивно виправдані метою забезпечення рівних можливостей для окремих осіб чи груп осіб реалізовувати рівні права і свободи, надані їм Конституцією і законами України.

Дискримінація - це порушення прав людини, заборонене цілою низкою обов'язкових для виконання документів в області прав людини. Термін «дискримінація» має точне визначення і стале значення в міжнародному праві. Комітет ООН з прав людини - незалежний експертний орган, що спостерігає за виконанням Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, роз'яснив, що в пакті цей термін включає: «будь-яку відмінність, виключення, обмеження або перевагу, за ознакою раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних або інших поглядів, національного або соціального походження, майнового положення, народження або іншої обставини, і яка має на меті або як наслідок, знищення або применшення визнання, використання або здійснення всіма особами, на рівних можливостях, всіх прав і свобод».

Водночас, всупереч ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує рівність у здійсненні основних свобод, позивачу з огляду на його рід занять припинено виплату пенсії, в той час як без будь-якого об'єктивного і розумного обґрунтування виплата такої ж пенсії проводиться іншим особам, які перебувають в однаковому із позивачем положенні, однак мають інший рід занять. Виплата такої пенсії не зупинена іншим особам, які працюють в інших сферах та секторах державного впливу та економіки.

Таким чином, має місце наявне запровадження дискримінації відносно позивача при здійсненні останнім права на мирне володіння майном та отримання призначеної пенсії.

Стаття 1 Першого протоколу Конвенції передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.18 Конвенції, обмеження, які дозволяються з цією Конвенцієющодо згаданих прав та свобод, можуть застосовуватися тільки з тією метою, з якою вони передбачені.

Надбавки, доплати та пенсії є майном в контексті тлумачення Європейським Судом з прав людини ст.1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини поняття майно, оскільки існує у вигляді вимог, стосовно яких позивач наводить доводи, що він має принаймні законні сподівання (яке ґрунтується на законодавчій нормі) на набуття права володіння. Таке сподівання виникло у позивача з моменту призначення пенсії по інвалідності та на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та набуття права на її виплату із зазначеного часу.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі "Хонякіна проти Грузії" (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, пункт 72, від 19.06.2012). Бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу (рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine), № 68385/10 та 71378/10), від 26.09.2014.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15.12.2015 по справі «Фабіан проти Угорщини: відмова державою у виплаті пенсії працюючому на державній службі пенсіонеру»(Заява № 78117/13) вважає, що різне трактування пенсіонерів, що працюють в державному і приватному секторах, з однієї сторони, і між різними категоріями державних службовців, з іншої сторони, щодо права на продовження отриманні пенсії за віком, де заявник став жертвою, не ґрунтується на будь-якому "об'єктивному і розумному виправданні", навіть беручи до уваги певну свободу розсуду, що надається договірним сторонам в цій області.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до роз'яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акта прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

Зокрема, Європейський Суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через принцип юридичної визначеності, згідно якого остаточне рішення суду у справі не може піддаватися сумніву, навіть у разі зміни законодавства (п. 51, 52 рішення у справі «Рябих проти Росії» від 24 липня 2003 pоку). Крім цього, відповідно до роз'яснення Верховного Суду України № 1-5/400 від 14.07.2006, наданого на підставі листа Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини у справі «Качко проти України», реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена в залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні прийматися до уваги.

Враховуючи викладене, суд визнає, що діями відповідача безпосередньо порушено право позивача на соціальний захист, гарантоване статтями 22, 46, 58 Конституції України, статтею 14, статтею 1 Першого протоколу Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" обмеження якого неможливе, враховуючи положення норм вище проаналізованого чинного законодавства.

Оскільки положення ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" про припинення виплату пенсії особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України "Про судоустрій і статус суддів", суттєво звужують зміст та обсяг визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів, вони не можуть бути застосовані при нарахуванні та виплаті пенсії позивачу, який працює суддею.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність захисту права позивача на поновлення та виплату пенсії шляхом визнання дій відповідача щодо відмови в поновленні та виплаті пенсій неправомірними та зобов'язання відповідача прийняти рішення для поновлення та виплату пенсії позивачу, що відповідає вимогам частини 2 статті 11 КАС України.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів підстав для зупинення виплати пенсії та взагалі не надав доказів в обґрунтування власної правової позиції.

Таким чином, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 94 КАС України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи зазначене, суд вважає необхідним стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати в розмірі 640 грн., за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

На підставі викладеного, керуючись ст.14, 18 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини, рішенням Європейського суду від 15.12.2015 справа «Фабіан проти Угорщини», ст.ст. 19, 46, 68 Конституції України, ст. ст.7, 9, 22, 47, 58 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, ст.36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", ст.2, 8,11, 71, 94, 159-163, 186 КАС України,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати дії Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, як інваліду ІІІ групи загального захворювання з 01.01.2017 неправомірними.

Зобов'язати Тульчинське об'єднане управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання з 01.01.2017 - безстроково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Тульчинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області судові витрати в розмірі 640 (шістсот сорок) грн.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького адміністративного апеляційного суду через Тульчинський районний суд протягом десяти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні в судовому засіданні мають право оскаржити постанову протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Суддя: