Справа № 826/14467/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 вересня 2017 року № 826/14467/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.04.2016 №68-1305.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки з платників єдиного податку - фізичних осіб, у власності котрих перебуває будівля чи її частина і яка здається ними в оренду в рамках господарської діяльності, земельний податок не сплавляється згідно передбачених норм законодавства.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача подав письмові заперечення, в яких зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є законним та обґрунтованим, прийнятим на підставі та на виконання вимог Податкового кодексу України, оскільки фізична особа-підприємець - платник єдиного податку, яка придбала будівлю, споруду (їх частину), нежиле приміщення (їх частину) у будинку, але право власності на земельну ділянку, де знаходиться вказаний будинок, не оформила, сплачує земельних податок на загальних підставах незалежно від обраного нею виду господарської діяльності.

З урахуванням положень частини 6 статті 128 КАС України, за відсутності заслухати свідка чи експерта, судом ухвалено про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

06.07.2017 року позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог, однак враховуючи, що статтею 137 кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що таку заяву може бути подано до початку судового розгляду справи по суті, суд не приймає зазначену заяву до розгляду оскільки остання була подана позивачем після переходу судом до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_1 від 16.04.2013, з 01.05.2013 позивач перейшов на спрощену систему оподаткування за основними видами діяльності: 95.22 - ремонт побутових приладів, домашнього та садового обладнання; 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Відповідно до пункту 5 вказаного свідоцтва ставка єдиного податку зазначена 2 група - 20 відсотків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу на праві власності належать нежилі приміщення №5 другого поверху загальною площею 56,3 кв.м., в тому числі: приміщення 1 - площа 6,1 кв.м., приміщення 2 - площа 12,4 кв.м., приміщення 3 - площа 18,0 кв.м., приміщення 4 - площа 10,2 кв.м., приміщення 5 - площа 9,6 кв.м. загальна площа приміщень складає 60/100 частини від нежилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яке належить йому на підставі договору купівлі-продажу приміщення шляхом викупу від 12.10.2005 та зареєстроване в Комунальному підприємстві Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за №1050-П.

Вказане нежитлове приміщення здається позивачем в оренду, що підтверджується наявними у справі договорами, а саме:

кімната площею 26,5 кв.м. згідно договору оренди від 01.05.2013 №01/05-Л, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_2, у відповідності до п.5.2 якого договір укладений на строк до 01.04.2014. Вказаний термін було пролонговано Додатковими угодами №1 від 01.04.2014 - до 01.03.2015, №1 від 01.03.2015 - до 01.02.2016, №2 від 11.01.2016 - до 01.01.2017;

кімната площею 10,7 кв.м. згідно договору оренди від 01.05.2013 №01/05-Л, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_3, у відповідності до п.5.2 якого договір укладений на строк до 01.04.2014. Вказаний термін було пролонговано Додатковими угодами №1 від 01.04.2014 - до 01.03.2015, №2 від 22.02.2015 - до 01.02.2016, №3 від 15.01.2016 - до 01.01.2017;

кімната площею 23,0 кв.м. згідно договору оренди від 01.11.2013 №01/11, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_4, у відповідності до п.5.2 якого договір укладений на строк до 01.10.2014. Вказаний термін було пролонговано Додатковими угодами №1 від 01.09.2014 - до 01.09.2015, №2 від 01.08.2015 - до 01.08.2016;

кімната площею 12,0 кв.м. згідно договору оренди від 01.07.2015 №0107/15-2.4, укладеного між позивачем та ФОП ОСОБА_5, у відповідності до п.5.2 якого договір укладений на строк до 01.06.2016. Вказаний термін було пролонговано Додатковою угодою №1 від 06.06.2016 - до 30.04.2017.

Відповідачем на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України винесено податкове повідомлення - рішення від 18.04.2016 №68-1305, яким за позивачу нараховано податкові зобов'язання по сплаті земельного податку з фізичних осіб за 2016 рік у сумі 12 715,25 грн.

Позивачем оскаржувалось вказане податкове повідомлення - рішення в адміністративному порядку до Головного управління ДФС у м. Києві, яке своїм рішенням від 08.09.2016 №5839/М/26-15-10-02-16 залишено без змін оскаржуване рішення, а скаргу позивача - без задоволення.

Вважаючи протиправним податкове повідомлення-рішення відповідача від 18.04.2016 №68-1305, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, він, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Згідно пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (пункт 270.1 статті 270 Податкового кодексу України).

Підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (пункт 286.1 статті 286 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Згідно частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно пункту 287.7 статті 287 Податкового кодексу України, у разі надання в оренду земельних ділянок (у межах населених пунктів), окремих будівель (споруд) або їх частин власниками та землекористувачами, податок за площі, що надаються в оренду, обчислюється з дати укладення договору оренди земельної ділянки або з дати укладення договору оренди будівель (їх частин).

Отже, виходячи з наведеного, особа, яка придбала будівлю має сплачувати земельний податок на загальних підставах за земельну ділянку, на якій розташовано таку будівлю, з урахуванням прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Крім того, в розумінні наведених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи-власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй прав, у разі набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

При цьому, особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу (пункт 269.2 статті 269 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

У значенні наведених норм права, спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 Кодексу, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. Можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов, наприклад, коли окремо надається в найм будівля, її частина чи нежитлове приміщення без земельної ділянки, на якій розміщена перелічена нерухомість, не встановлено.

Із встановлених обставин справи випливає, що позивач є власником нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, отже і є користувачем земельної ділянки, на якій таке приміщення розташоване.

З 01.05.2013 позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування за одним з основних видів діяльності - 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. З того ж моменту в зазначеному році на підставі договорів оренди власні приміщення позивач надає в оренду.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку, що у розумінні положень підпункту 14.1.72., підпункту 14.1.73. пункту 14.1 статті 14, пунктів 269.1-269.2 статті 269, пунктів 270.1.1.-270.1.2. пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту 4 пункту 297.1. статті 297 Кодексу, платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі набуття власником чи користувачем земельної ділянки статусу суб'єкта господарювання та обрання ним виду економічної діяльності і системи оподаткування, які не передбачають використання земельної ділянки в господарській діяльності. Тобто, з набуттям ознак (якості) суб'єкта господарювання фізична особа, яка ним стала, не перестає бути власником чи користувачем земельної ділянки і не звільняється від обов'язку сплати земельного податку.

Надання в найм (оренду) нежитлового приміщення не означає, що механічно (автоматично) разом із майном наймачу передається й обов'язок сплати податку за земельну ділянку, на якій воно розташоване.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що він звільнений від сплати земельного податку, у зв'язку з тим, що він є суб'єктом господарювання на спрощеній системі оподаткування та використовує належні йому на праві власності земельні ділянки в господарській діяльності, оскільки, фактично, в господарській діяльності використовуються належні йому нежилі приміщення (будівлі), а не земельні ділянки.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 24.11.2015 року по справі № 826/14703/13-а.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Інших підстав та обставин незаконності нарахування земельного податку йому позивачем не наведено та не підтверджено жодними доказами.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані, останнім не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, натомість відповідачем доведено правомірність прийнятого оскаржуваного наказу.

Системно проаналізувавши норми законодавства та надавши оцінку наявним доказам у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур