Справа № 333/2520/17 (2-а/333/143/17)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2017-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 вересня 2017 року справа № 333/2520/17 провадження №2-а/333/143/17

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя

на постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року по справі №333/2520/17 (провадження №2-а/333/143/17) за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання протиправними дій відповідача і зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови в розрахунку позивачу пенсії за віком з урахуванням вимог ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування";

- зобов'язати Шевченківське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя перерахувати позивачу пенсію за віком з 05.04.2017 року відповідно до ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2014-2016рр.), виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати: 640,00 - судового збору та 1500,00 грн. - витрат на правову допомогу.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилався на те, що він перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримував пенсію у відповідності до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Після призначення пенсії він продовжував працювати. 05.04.2017 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком згідно Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Однак, УПФУ фактично було переведено з пенсії, призначеної у відповідності до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" на пенсію за віком у відповідності до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". При цьому, при нарахуванні йому пенсії за віком було взято показник середньої заробітної плати в галузях економіки за 2007 рік. З таким розрахунком не погоджується позивач, оскільки вважає, що при розрахунку пенсії має бути застосований показник середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено

страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення із заявою за призначенням пенсії за віком, а саме 2014-2016рр.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року адміністративний позов задоволено, а саме:

визнано протиправними дії Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо відмови в розрахунку ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування";

зобов'язано Шевченківське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя перерахувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 05 квітня 2017 року відповідно до ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України за останні три роки, що передують року звернення із заявою про призначення пенсії за віком (2014-2016рр.) та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд стягнув з Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору в сумі 640,00 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1500,00 грн., усього 2 140,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Шевченківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі заявник зазначає, що з огляду на положення частини 3 статті 45 Закону № 1058-ІV правові підстави для застосування показника середньої заробітної плати по Україні за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії відсутні, оскільки при переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Крім цього, заявник апеляційної скарги не погоджується з висновками суду в частині розподілу судових витрат.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та отримував пенсію за вислугу років у відповідності до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Після призначення пенсії позивач продовжував працювати.

05 квітня 2017 року позивач звернувся до Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя із заявою про призначення йому пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням вимог ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2014-2016рр.)

На звернення ОСОБА_1, відповідач Листом від 28.04.2017 за вих. №32/Ж-1 повідомив позивача про те, що з 05.04.2017 року його взято на облік в управлінні. Розмір пенсії за віком розраховується виходячи із загального стажу роботи 41 року 2 місяців 23 днів, коефіцієнт стажу з урахуванням кратності 1,35-0,55575 та середньомісячного заробітку за період з 01.07.2000 року по 28.02.2017 року, з урахуванням середньої заробітної плати по народному господарству України за 2007 рік, визначеної відповідно до Постанови КМУ №327 від 23.04.2012р. Розмір пенсії за віком становить 1114,08 грн. При цьому, відповідач зазначає про відсутність підстав для застосування показника середньої заробітної плати у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком.

Отже, позивача було фактично переведено із одного виду на інший відповідно до статті 45 Закону №1058-ІV та при розрахунку нового розміру пенсії застосовано показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні за 2007 рік.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу було призначено пенсію відповідно до Закону № 2262-XII, котрий передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону №1058-IV він звернувся вперше. Відтак, при призначенні позивачу пенсії за віком відповідач повинен був застосовувати положення частини другої статті 40 Закону № 1058-IV, а не частини третьої статті 45 Закону № 2262-XII.

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003 року за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства);

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Частиною третьою статті 45 цього Закону (у редакції Закону України від 08.07.2011 р. № 3668-VI) встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною третьою статті 45 Закону № 1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-ІV, однак позивачу було призначено іншу пенсію за іншим законом.

Так, позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" № 2262-ХІІ від 9 квітня 1992 року, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії. Зокрема, при призначенні пенсії за вислугу років показник середньої заробітної плати (доходу) при її розрахунку не застосовується в силу вимог зазначеного Закону, адже основою доходу у цьому разі є грошове забезпечення.

За таких обставин, відповідач безпідставно застосував у спірних правовідносинах переведення з одного виду пенсії на інший згідно з положеннями частини третьої статті 45 Закону №1058-ІV та, відповідно, застосував показник середньої заробітної плати за 2007 рік.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 31.03.2015 року, 02.12.2015 року (справи № 21-612а14, № 193/1029/14-а).

Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо протиправності дій УПФУ у відмові в розрахунку позивачу пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та про необхідність зобов'язання УПФУ перерахувати позивачу пенсію за віком з 05.04.2017р. відповідно до ч.2 ст.40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України за останні три роки, що передують року звернення із заявою про призначення пенсії за віком (2014-2016рр.) та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

За таких обставин підстави для задоволення апеляційної скарги в частині скасування рішення суду першої інстанції по суті позову відсутні.

Однак, суд першої інстанції при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат не врахував наступного.

Відповідно до квитанції №1912 від 05.05.2017 року позивачем сплачено судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 640,00 грн.

Положеннями ст.87 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, а до останніх належать, зокрема витрати на правову допомогу.

За приписами ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до п.18 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (в редакції з 05.01.2017) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, Пенсійний фонд та його органи.

Судом першої інстанції зазначені положення не враховано та стягнуто з Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору у розмірі 640,00 грн.

З огляду на наведене, враховуючи, що відповідач у справі звільнений від сплати судового збору, колегія суддів вважає, що понесені позивачем витрати підлягають компенсації з Державного бюджету України.

Крім того, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, стягнувши з відповідача понесені витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн.

Як свідчать матеріали справи, позивач ставить питання про стягнення з відповідача на його користь витрат, понесених у зв'язку з наданням йому правової допомоги у розмірі 1500,00 грн., на підтвердження понесення яких він додав до позовної заяви договір про надання юридичних послуг №589 від 05.05.2017р., розрахунок витрат та копію квитанції №589 від 05.05.2017р.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI від 20 грудня 2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

За змістом наведеної норми права, компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

З наданих документів вбачається, що позивачу надано правову допомогу у вигляді складання адміністративного позову (витрачений час - 3 год., оплата правової допомоги згідно квитанції 1500,00 грн.).

Разом з тим, відшкодування таких витрат не передбачено чинним законодавством, оскільки складання адміністративного позову не відноситься до окремих процесуальних дій.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судове рішення в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн. та відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст.198, ст..ст.202, 205, 207 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя - задовольнити частково.

Постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року по справі №333/2520/17 (провадження №2-а/333/143/17) в частині розподілу судових витрат - скасувати та прийняти у цій частині нову.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 640 (шістсот) грн. 00 коп.

У відшкодуванні витрат на правову допомогу - відмовити.

В іншій частині постанову Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2017 року по справі №333/2520/17 (провадження №2-а/333/143/17) - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк