Справа № 826/22526/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 вересня 2017 року № 826/22526/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді: Келеберди В.І.,

суддів: Арсірія Р.О.

Качура І.А.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - громадянка Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4, позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України № 08-15 від 07 вересня 2015 року, зобов'язати відповідача повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до норм чинного законодавства України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що нею отримано повідомлення № 171 від 18 вересня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав відсутності умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», про що зазначено у рішенні відповідача № 608-15 від 07 вересня 2015 року.

Зазначене рішення на думку позивача є незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинам, оскільки у своїй заяві про надання статусу біженця вона виклала усі обставини, які загрожували її життю та стали обґрунтованою підставою для виїзду з країни Конго з метою пошуку безпечного місця проживання. Крім того позивач вказує на те, що відповідач не взяв до уваги надану інформацію, суто формально віднісся до розгляду її заяви та прийняв оскаржуване рішення без з'ясування та всебічного врахування всіх обставин, а також залишив поза увагою висновки Окружного адміністративного суду міста Києва, викладені у постанові від 07 листопада 2013 року у справі № 826/15165/13-а за позовом громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

ДМС України та ГУ ДМС України в місті Києві проти позову заперечують з підстав, що викладені в письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 15 червня 2016 року (протокольною) розгляд справи продовжено у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - громадянка Демократичної Республіки Конго, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка міста Гома Демократичної Республіки Конго, неодружена, за національністю - конголезка, «мкунгу», за віросповіданням - християнка-католичка, 29 грудня 2012 року літаком легально прибула до України через Туреччину та 22 квітня 2013 року вперше звернулася до ГУ ДМС України в місті Києві із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. У заяві зазначила, що через війну у Конго у зв'язку з політичними поглядами на її очах вбито батька, який очолював громадське об'єднання щодо боротьби з насильством, одночасно вбито рідного брата, а також зґвалтовано та вбито матір, її також хотіли вбити і сильно вдарили по голові, через що позивач вирішила терміново залишити країну, у якій почувається небезпечно, де її чекає смерть, просила врятувати та допомогти.

Під час розгляду заяви ГУ ДМС України в місті Києві із ОСОБА_4 проведено співбесіду, в ході якої позивач повідомила, що паспорт вона втратила, серед інших документів у наявності лише свідоцтво про народження, 28 листопада 2012 року приблизно 10 повстанців з руху «М23», знаючи, що батько є членом неофіційної організації захисту жертв зґвалтування, увірвалися в їхній будинок, почали ґвалтувати матір, а після того, як батько спробував її захистити, спочатку вистрілили йому в голову, потім вбили брата та вдарили її по голові, від чого вона втратила свідомість. До тями прийшла вдома у сусіда, який розповів, що вбито всю її родину. Через два тижні у місто приїхали журналісти, які в обмін на інтерв'ю допомогли оформити документи та візу та відправили її до України. В аеропорту позивач познайомилася з жінкою з Нігерії, яка надала їй тимчасовий притулок, знайшла земляка, який допоміг звернутися до органів міграційної служби. Повідомила також, що в Україні почувається у безпеці, додому повертатися не бажає, оскільки налякана та розуміє, що її переслідують як свідка вбивств.

Рішенням відповідача № 560-13 від 13 вересня 2013 року відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись з означеним рішенням, позивач оскаржила його до суду. Постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2013 року задоволено позов громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 вересня 2013 року № 560-13, зобов'язано Державну міграційну службу України розглянути повторно питання визнання громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку та строки, передбачені законодавством.

На виконання зазначеного судового рішення, ДМС України 29 грудня 2014 року зобов'язало Головне управління ДМС України у місті Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

21 січня 2015 року наказом ГУ ДМС України в місті Києві прийнято в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14 квітня 2014 року з позивачем проведено співбесіду, складено відповідний протокол, та 23 квітня 2015 року відповідачем складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

10 липня та 25 серпня 2015 року відповідачем складено додатки до висновку від 23 квітня 2015 року, у яких зазначено про відсутність підстав для висновку про наявність обґрунтованих побоювань заявниці стати жертвою переслідувань, оскільки їй не загрожує смертна кара чи застосування тортур, відсутні конкретні факти щодо особистого переслідування заявниці, а крім того з відкритої інформації вбачається, що ситуація в країні її громадянської належності змінилася на краще.

Рішенням ДМС України від 07 вересня 2015 року № 608-15 підтримано висновок Головного управління ДМС України у місті Києві та відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо їх задоволення, оцінивши, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору в межах заявлених вимог, суд дійшов наступних висновків.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI в редакції, яка діяла на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення (далі-Закон України № 3671)

Пунктом 1 статті 1 Закону України № 3671 визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Водночас, відповідно до пункту 13 зазначеної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в України внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно частини 1 статті 5 Закону України № 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в силу частини 1 статті 7 Закону України № 3671, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжений уповноваженою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців (частини 1 та 2 статті 9 Закону України № 3671).

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності факті, повідомлених заявником або його законним представником.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, згідно частини 8 статті 9 Закону, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Таким чином, міграційний орган зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутися до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Законом України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18 березня 2004 року № 1629-ІV визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45,66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання, яке є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

У Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25 червня 2009 року № 1 наявна правова позиція, з якої вбачається, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на час вирішення заяви особи, яка звернулася до міграційного органу.

Судом встановлено, що спірне рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 07 вересня 2015 року № 608-15, ґрунтується, зокрема, на тому, що заявницею не пояснено та не підтверджено з яких причин повстанці увірвалися до її дому, чому причина залишення країни є політичною, не надано документів на підтвердження факту смерті членів її родини, що дає відповідачу підстави вважати, що заявниця не зазнавала жодних переслідувань, не отримувала погроз, не зазнавала переслідувань, жила спокійним життям, а її твердження про загрозу в країні громадянської належності є недоведеними, ґрунтуються виключно на заявах іноземки, а «деякі» носять суперечливий характер. Крім того, відповідачем зазначено, що ситуація в країні походження заявниці за час її відсутності змінилася на краще.

Водночас, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, копії яких містяться у даній адміністративній справі, ОСОБА_4 повідомляє міграційну службу, що підставами для залишення країни громадянської належності є побоювання переслідувань як за політичними мотивами, так і за особистими, а саме: у країні продовжується війна, через політичні погляди батька вбито її родину, свідком чого вона стала, внаслідок чого її також можуть вбити.

Як встановлено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2013 року у справі № 826/15165/13-а за позовом громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві, про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, існування угрупування «М23» в Демократичній Республіці Конго є загальновідомим, що підтверджується як доповіддю Генерального секретаря про Місію Організації Об'єднаних Націй «Об осуществлении Рамочного соглашения о мире, безопасности и сотрудничестве для Демократической Республики Конго и региона» (рос) від 24 вересня 2013 року, та і іншими офіційними та неофіційними джерелами Інтернет видань.

У пункті 8 розділу ІІ вказаної доповіді Генерального секретаря про Місію Організації Об'єднаних Націй зазначено: «…Резко увеличилось число случав сексуального насилия в отношении гражданского населения, совершаемых членами «М23». Кроме того, группы по наблюдению за защитой гражданского населения Управления Верховного комиссара Организации Объединенных Наций по делам беженцев зарегистрировали 705 случаев сексуального насилия, в том числе 619 изнасилований. Речь идет о существенном увеличении таких случаев…»

Отже, події щодо зґвалтування матері заявниці є можливими, а тому вбивство родини, про яке заявляє позивач під час усіх співбесід є також цілком ймовірним.

Позивач також повідомляє, що вищевказані обставини вона доповіла журналістам, які допомагали їй виїхати з країни приналежності, у відповідь на що спеціалістом міграційної служби у висновку зауважено, що заявницею не повідомлено з якої газети, телебачення, з якої країни були журналісти.

Суд у цьому зв'язку зауважує, що відповідач мав врахувати психічний стан 18-річної жінки, у присутності якої ймовірно відбулися події з її родиною, що може створювати певні перешкоди для вільного викладення необхідних обставин.

Таким чином, враховуючи політичну ситуацію в Демократичній Республіці Конго, суд дійшов висновку, що з суб'єктивної сторони позивачем наведено достатні обставини, які змусили її прибути до України внаслідок реальної загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до неї тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Крім того, із загальнодоступних джерел, а також матеріалів, наданих позивачем до матеріалів справи, вбачається, що гуманітарна ситуація в Демократичній Республіці Конго залишається складною, що викликає стурбованість відносно захисту населення, яке масово переміщується з країни походження до інших, більш безпечних країн.

Такі обставини дають підстави для висновку, що повернувшись до країни громадянської належності - Демократичної Республіки Конго, позивач може стати жертвою військових дій, а отже, з об'єктивної сторони позивачем доведено реальність побоювань щодо повернення до країни приналежності.

Частиною 5 статті 10 Закону України № 3671 визначено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняте на підставі висновку ГУ ДМС України у місті Києві відповідачем рішення від 07 вересня 2015 року № 608-15 є передчасним і не ґрунтується на повному дослідженні обставин справи, що дає суду підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підстав, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доведеним для суду є те, що приймаючи оскаржуване рішення від 07 вересня 2015 року № 608-15, відповідач не вжив достатніх заходів для об'єктивного та повного розгляду справи ОСОБА_4 за її заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги наявність у ДМС України дискреційних повноважень, до яких відповідно до закону України № 3671 віднесено, зокрема, прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07 вересня 2015 року № 608-15 та зобов'язання відповідача повторно розглянути питання про визнання громадянки Демократичної Держави Конго ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку та строки, передбачені законодавством.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 11, 69-72, 86, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07 вересня 2015 року № 608-15.

Зобов'язати Державну міграційну службу України розглянути повторно питання визнання громадянки Демократичної Республіки Конго ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у порядку та строки, передбачені законодавством.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя В.І. Келеберда

Судді Арсірій Р.О.

Качур І.А.