Справа № 815/1364/17
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-09-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1364/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючої судді Потоцької Н.В.

судді Балан Я.В.

судді Марина П.П.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення ДМСУ від 02.12.2016 р. №630-16, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду із позовом звернувся громадянин Афганістану ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, в якому просить визнати протиправним та скасування рішення ДМСУ від 02.12.2016 р. № 630-16 про втрату статусу біженця.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є протиправним та таким, що порушує його права та законні інтереси, оскільки його від'їзд до Афганістану був вимушеним через сімейні обставини.

Позивач в судове засідання не з'явився. Через канцелярію суду за вхід. № ЕП/3489/17 надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача проти позову заперечував, в обґрунтування заявленої правової позиції надав до суду письмові заперечення (т. 1 а/с. 13 - 22), в яких зокрема зазначив.

Державна міграційна служба Україна не погоджується з даними твердженнями так як, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивач втратив статус біженця внаслідок добровільного повернення до країни, яку він залишив чи за межами якої перебував внаслідок обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

При цьому, слід також звернути особливу увагу на те, що позивач неоднарозово виїзжав до Афганістану на тривалий час.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні визначених ст. 128 КАС України та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Громадянин Афганістану ОСОБА_2, 20.03.2006 року звернувся до управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця. Щодо причин звернення за захистом позивач зазначив, що виїхав з Афганістану через можливу загрозу своєму життю з боку представників угрупування «Талібан». Так, шукач захисту повідомив, що під час наступу талібів на м. Джабалсарадж у серпні 2001 року, представники вищезазначеного угруповання увірвалися до будинку, в якому мешкав позивач разом із родиною та застрелили всіх членів його родини через діяльність його батька у військових формуваннях «Хадамат» та «Ферке 2». Позивач на момент ймовірно скоєного злочин перебував на роботі, про скоєне вбивство дізнався зі слів сторонніх осіб після повернення додому, коли побачив, що всі члени його родини мертві. Побоюючись розправи з боку талібів, шукач захисту був вимушений втекти з Афганістану.

За результатами розгляду матеріалів особової справи, на підставі рішення Державного комітету України у справах національностей та міграції від 12.07.2006 № 690, позивачу було відмовлено в наданні статусу біженця відповідно до абзацу п'ятого статті 10 Закону України «Про біженців» як особі, в зверненні якої відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 ЗУ «Про біженців». 08.10.2008 року шукач захисту звернувся з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду з приводу оскарження вищезазначеного рішення. Відповідно до постанови Одеського окружного адміністративного суду від 14.10.2009 за судовою справою № 2-а- 10509/08/1570, ДКНР було зобов'язано повторно розглянути заяву громадянина Афганістану на установчі дані ОСОБА_2 щодо надання йому статусу біженця. За результатами повторного розгляду заяви, стосовно позивача було прийнято рішення ДКНР від 02.08.2010 № 209-10 про надання йому статусу біженця.

Підставою для початку проведення процедури втрати статусу біженця слугував лист ДМС від 31.03.2016 № 8.6/2035-16 щодо проведення співбесіди із особою у відповідності до інструктивного листа УПШЗ ДМС від 31.03.2014 № 17.1/353-14, для з'ясування обставин здійснення поїздок на підставі проїзного документа біженця у період з 01.09.2014 по 01.08.2015. На виконання вищезазначеного листа ДМС, задля детального з'ясування питання здійснення виїздів з країни на підставі проїзного документа, причин подібних виїздів та маршрутів слідування позивача, з біженцем були проведені протоколи співбесіди від 05.04.2016 та від 17.06.2016 року, витребувані необхідні для прийняття обґрунтованого рішення документальні докази. Так, під час проведення вищезазначених протоколів співбесід, шукач захисту Повідомив, що 26.10.2014 року він вибув до Афганістану авіасполученням Одеса (Україна) - Дубай (ОАЕ) -Кабул (Афганістан), виїзд та подальше повернення до України відбулись на підставі проїзного документа біженця серії ТО 003480. На території країни громадянської належності позивач перебував приблизно вісім місяців до моменту виїзду з Афганістану - 16.07.2015 року.

Щодо причин виїзду до Афганістану, шукач захисту зазначив, що виїхав до країни громадянської належності через ймовірну необхідність надання допомоги власній дружині, яка на той час хворіла та потребувала проведення медичного втручання в Афганістані. Шукач захисту зазначає, що виїзд до Афганістану був крайньою мірою, оскільки ніхто, окрім нього, не зміг би допомогти його дружині.

По матеріалам всправи встановлено:

по-перше: біженець повідомив, що він був вимушений виїхати до Афганістану через необхідність бути присутнім під час проведення медичної операції, яка була призначена його дружині у клініці в м. Кабул (арк. 1, 3 протоколу співбесіди від 05.04.2016 року). Згідно з наданою позивачем довідкою з клініки «Аfghan Ноspital», його дружині був поставлений діагноз 03.04.2015року, після чого їй було зроблено операцію. В той же час, як спостерігається з проведеного із біженцем протоколу співбесіди, він виїхав до Афганістану ще 26.10.2014 року, за п'ять місяців до поставленого його дружині діагнозу, що суперечить наданій позивачем інформації стосовно мети свого виїзду до Афганістану, що ставить під сумнів вказаний мотив виїзду до країни громадянської належності;

по-друге: в протоколі співбесіди від 05.04.2016 року, шукач захисту стверджує, що його дружина хворіла протягом двох років, її лікуванням займався рідний брат біженця (арк. 1, 3 протоколу співбесіди від 05.04.2016 року). В той же час, позивач виїхав до Афганістану лише наприкінці 2014 року (арк. 1 протоколу співбесіди від 05.04.2016 року; арк.4 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року);

по-третє: в якості причини, за якої він був вимушений виїхати до своєї дружини на Батьківщину, шукач захисту зазначає, що його брати не могли проконтролювати хід лікування його дружини, оскільки в них були свої справи та вони не хотіли брати на себе відповідальності (арк. 4 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року; арк. З протоколу співбесіди від 05.04.2016 року). В той же час, як спостерігається з матеріалів особової справи шукача біженця, вже під час його перебування на території Афганістану, його брат займався лікуванням його дружини, виїздив разом з нею на медичне обстеження до Пакистану (арк. З протоколу співбесіди від 05.04.2016 року), що суперечить його твердженням стосовно необхідності його обов'язкової присутності на період лікування його дружини. До того ж, з тверджень шукача захисту можливо визначити, що в його дружини на території країни громадянської належності залишилися проживати мати та сестра (арк. 3 протоколу співбесіди від 05.04.2016 року), які б могли у випадку необхідності супроводжувати його дружину.

по-четверте: шукач захисту плутається в своїх твердженнях стосовно характеру операції, яку було зроблено його дружині та на якій, з його слів, він був присутній (арк. 3 протоколу співбесіди від 05.04.2016 року). Так, під час проведення протоколу співбесіди від 05.04.2016 року, біженець стверджує, що його дружині була зроблена операція з видалення каміння у жовчному міхурі (арк. 2 протоколу співбесіди від 05.04.2016 року). Натомість, в протоколі співбесіди від 17.06.2016 року, він стверджує, що його дружині робили операцію на нирках (арк. 4 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року). В той же час, згідно з наданої довідки з лікарні «Аfghan», його дружині було зроблено операцію холецистктомїї, тобто операцію з видалення жовчного міхура (нотаріально завірена копія довідки з перекладом додається до матеріалів ОС).

Відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», статус біженця або додатковий захист втрачається у наступних випадках:

1. Статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

В спірних правовідносинах є підтвердженим виїзд особи до Афганістану у період з 26.10.2014 по 16.07.2015 року. Згідно з Положенням про припинення статусу біженця (Керівництво з їх застосування, УВКБ ООН, Женева, квітень 1999, яке тлумачить положення про припинення статусу біженця) для застосування підстави «користування захистом країни громадянської належності», повинні мати місце такі умови: добровільність виїзду; наявність певної мотивації виїзду; фактичне отримання захисту, зокрема безперешкодний в'їзд та безпечне перебування на території країни походження.

З урахуванням наявних матеріалів співбесіди можливо дійти висновку, що виїзд до країни громадянської належності був здійснений добровільно, строк перебування в Афганістані, м. Кабул (приблизно вісім місяців) є тривалим. Зі слів позивача, під час проживання в Афганістані (м. Кабул) він не зазнавав жодних погроз чи переслідувань, вільно переміщувався містом (арк. 5 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року; арк. 2 протоколу співбесіди від 05.04.2016 року). Також, з тверджень шукача захисту спостерігається, що в м. Кабул проживають два брати та рідний дядько, ще один рідний брат мешкає в м. Мазарі - Шаріф, наразі їм нічого не погрожує (арк. 2-3 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року).

Дружина позивача разом з п'ятьма його дітьми залишились проживати в рідному для нього м. Парван, район Джабулсарадж, за адресою, де проживав позивач до свого виїзду з Афганістану, наразі вони не зазнають жодних погроз чи переслідувань (арк. 2 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року).

Враховуючи ймовірну небезпеку, яка, зі слів позивача, може погрожувати йому у випадку повернення до м. Парван, ДМС проаналізувала можливість повернення його до м. Кабул, в якому проживають його близькі родичі.

Стосовно критеріїв доцільності альтернативи внутрішнього переміщення, міжнародні рекомендації визначають наступне. Згідно ІКП:

Назва статті: "Руководство УВКБ ООН по оценке потребностей в международной защите лиц, ищущих убежище, из Афганистана".

Сайт: http://www.refworld.org.ru/docid /577286cd4.html(19.04.2016 р.)

Зміст статті: "Для остальных районов Афганистана, то єсть, районов, которые не пострадали от боевьіх действий, связанньїх с конфликтом, и которые не контролируются АПФ, при оценке целесообразности предложенной альтернативи АВБ/АВП необходимо особо учитывать:

- реальное наличие традиционных механизмов поддержки, представленнях родственниками заявителя или членами этнической группы, к которой он/она принадлежит;

- доступ к жилью в предложенном районе переселения;

- наличие базовой инфраструктуры и обеспечение доступа к питьевой воде и должным санитарно-гигиеническим условиям, а также доступ к таким жизненно важним услугам, как медицинская помощь и образование;

- наличие средств к существованию, включая доступ к земле для афганцев-виходцев из сельской местности; а также масштаби внутреннего перемещения населення в предложенний район переселения.

Заявители могут также рассчитивать на поддержку родственников или зтнической группи. Однако наличие подобних традиционньїх механизмов поддержки должно расцениваться как фактор в пользу целесообразности АВБ/АВП лишь в случаях, когда родственники или этнической группы заявителя в действительности желают и способны оказать истинную поддержку заявителю на практике".

Стосовно цього, слід зазначити, що позивач може повернутися до м. Кабул, в якому проживають його рідні брати (арк.2-3 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року), в яких він проживав протягом восьми місяців, не зазнаючи при цьому жодних проблем (арк.4-5 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року). Також, проведеним аналізом матеріалів особової справи біженця можливо визначити, що родичі позивача здатні надати йому необхідний рівень підтримки у випадку його повернення до країни громадянської належності. Так, його брат на установчі дані ОСОБА_3 працює в сфері обслуговування, брат на ім'я ОСОБА_4 займається бізнесом (арк. 3 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року), брати також надавали необхідну допомогу дружині фігуранта на період відсутності шукача захисту в Афганістані

Відповідно до актуальної інформації по країні громадянської належності шукача захисту, ситуація безпеки у м. Кабул, в цілому, залишається задовільною.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (ANP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад.

Аналіз обставин особової справи разом із дослідженою інформацією по країні походження вказують на відсутність елементів переслідування та можливість повернення до Афганістану.

Крім того, вищевказаний виїзд позивача був не єдиним зафіксованим випадком повернення біженця до країни громадянської належності. Так, на підставі листа ДМС № 8/1-1956 від 29.04.2013 та клопотання ДПС України № 51/976 від 19.04.2013 стосовно біженця було ініційовано процедуру втрати статусу біженця у відповідності до положень ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». В рамках процедури, передбаченої ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з біженцем був проведений протокол співбесіди від 07.08.2013 року, на якому був присутній представник ВПНМ ОРВ Одеського прикордонного загону. Під час проведення співбесіди від 07.08.2013 року, позивач повідомив, що 19.10.2012 року вибув до Афганістану авіасполученням Одеса (Україна) - Шарджа (ОАЕ) - Кабул (Афганістан), на підставі проїзного документа серії ТО 002781. Щодо причин виїзду до Афганістану, біженець повідомив, що виїжджав до країни громадянської належності з метою отримання лікування, оскільки не мав коштів для того, щоб лікуватися у м. Одеса (арк. 2-3 протоколу співбесіди від 07.08.2013 року). На підтвердження мотивації свого виїзду до Афганістану заявником були надані довідки з медичних закладів в Україні та Афганістані, які підтверджують наявність у нього захворювання на хронічний простатит, проходження ним відповідного лікування. Зі слів біженця, в Афганістані він проживав у свого рідного брата у м. Мазарі - Шаріф, на території країни громадянської належності перебував до 15.05.2013 року (арк. 3 протоколу співбесіди від 07.08.2013 року). За результатами проведеного протоколу співбесіди та всебічного аналізу матеріалів щодо виїзду позивача, ДМС було прийнято рішення від 18.11.2013 № 658-13 про відсутність підстав для втрати статусу біженця.

Проведеним аналізом матеріалів особової справи біженця встановлено наявність підстав для скасування статусу біженця. Так, під час проведення із шукачем захисту протоколів співбесіди від 05.04.2016 та від 17.06.2016 року, були виявлені наступні розбіжності в отриманій інформації, порівняно з твердженнями позивача, на підставі яких він отримав статус біженця, що породжує обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності клопотання в цілому, визнає твердження позивача об'єктивно невірними та наданими з наміром вчинення омани:

- по-перше: під час звернення за захистом 2006 році в якості причини свого виїзду з Афганістану, шукач захисту вказав, що під час нападу талібів на м. Парван у серпні 2001 року, представниками терористичного угруповання «Талібан» було вбито всіх членів його родини (батька, мати, брата та сестру). В їх власному будинку у м. Парван через те, що його батько на той час був співробітником ХАД, проходив службу у військових формуваннях «Хадамат» та «Ферке 2» (арк. 1 заяви від 20.03.2006 року; арк. 2 протоколу співбесіди від 11,04.2016 року). На час ймовірно скоєного злочину позивач перебував на роботі. Прийшовши додому, він побачив своїх родичів мертвими (арк. 1 заяви від 20.03.2006 року). Побоюючись розправи з боку представників угрупування «Талібан», шукач захисту втік з країни разом з військовими армії Масуда в серпні 2001 року (арк. 2 протоколу співбесіди від 11.04.2006 року). Разом з тим, під час проведення протоколу співбесіди від 17.06.2016 року шукач захисту повідомляє, що виїхав з Афганістану через ймовірні особисті переслідування з боку представників угруповання «Талібан», які, нібито, сталися через те, що він передавав інформацію стосовно розташування бойовиків угруповання «Талібан» представникам правоохоронних органів (арк. З протоколу співбесіди від 17.06.2016 року). При цьому, позивач зазначив, що у нього на Батьківщині залишилися проживати три брати та три сестри, мати шукача захисту померла через хворобу, батько шукача захисту загинув під час проведення військових дій в Афганістані ще двадцять три роки тому (арк. 4 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року). Як спостерігається з вищевикладеного, ніхто з членів родини позивача не був вбитий під час нападу талібів на м. Парван у серпні 2001 року. Біженець не зміг надати пояснення розбіжностям подібного характеру.

-по-друге: під час проведення протоколу співбесіди від 11.04.2006 року, шукач захисту стверджував, що виїхав з Афганістану у серпні 2001 року через ймовірну загрозу з боку представників талібів у м. Парван (арк. 2 протоколу співбесіди від 11.04.2006 року). В той же час, під час проведення протоколу співбесіди від 17.06.2016 року, позивач стверджує, що він виїхав з Афганістану в 2004 році (арк. З протоколу співбесіди від 17.06.2016 року). При цьому, він пояснює, що наприкінці 90 х років він виїхав з рідного м. Парван до м. Кабул, де і проживав до свого виїзду за межі країни громадянської належності (арк.2 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року). Проживаючи в м. Кабул до 2004 року, зі слів позивача, йому нічого не погрожувало (арк. З протоколу співбесіди від 17.06.2016 року), що свідчить про те, що позивач, у випадку реальності небезпеки для себе у м. Парван, успішно скористався альтернативою внутрішнього переміщення та не мав причин виїжджати з Афганістану.

по-третє: шукач захисту надає суперечливі відомості стосовно обставин свого виїзду за межі Батьківщини. Так, в протоколі співбесіди від 20.03.2006 року, позивач зазначає, що виїхав з Афганістану до Таджикистану нелегально, без документів, афгансько-таджикський кордон перетнув пішки (арк. 2 протоколу співбесіди від 11.04.2006 року), під час звернення до міграційної служби у 2006 році шукач захисту не надав жодних документів. При цьому, під час проведення протоколу співбесіди від 17.06.2016 року біженець чітко зазначив, що в 2004 році він виїхав з Афганістану легально, на підставі паспорту громадянина Афганістану (арк. З протоколу співбесіди від 17.06.2016 року), також позивач не надав тверджень стосовно нинішнього місцезнаходження оригінала паспортного документу. До приїзду в Україну тривалий час він знаходився на території Таджикистану, протягом 1,5 років перебував на території Російської Федерації (арк.4 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року), не звертаючись за захистом у вищезазначених країнах. Виїзд з цих країн та свій подальший приїзд до України позивач мотивував проблемами з працевлаштуванням на території цих країн, та скрутним становищем, що було пов'язано з його нелегальним становищем на території цих країн (арк. 3-4 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року), що свідчить про економічний мотив приїзду його до України.

-по-четверте: під час звернення за захистом у 2006 році, позивач аргументує неможливість свого повернення до Афганістану тим, що на території країни громадянської належності у нього не залишилися проживати близькі родичі, в Афганістані у нього не буде можливості працевлаштуватися, не буде домівки, де б він міг проживати (арк. 2 протоколу співбесіди від 11.04.2006 року). В той же час, в протоколі співбесіди від 17.06.2016 року та від 07.08.2013 року, фігурант зазначає, що на території країни громадянської належності у нього у м. Кабул та у м. Мазарі - Шеріф у нього залишилися проживати брати, до яких він приїжджав та у яких тривалий час перебував на період своїх повернень з України до Афганістану (арк. 2-3 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року; арк. З протоколу співбесіди від 07.08.2013 року). Також, було з'ясовано, що в м. Парван проживає дружина біженця разом з п'ятьма його дітьми (арк. 2 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року), про що не повідомляв під час свого звернення за захистом у 2006 році (арк. 2 анкети від 20.03.2016року), жодному з родичів позивача, з його слів, наразі нічого не погрожує на території Афганістану (арк. 2-3 протоколу співбесіди від 17.06.2016 року), що, у сукупності з підтвердженими фактами виїзду шукача захисту до Афганістану, спростовує його побоювання стосовно свого можливого повернення до країни громадянської належності. На підставі вище проведеного аналізу можливо зробити висновок, що позивач під час звернення до міграційної служби у 2006 році свідомо надав спотворену історію ймовірного особистого переслідування на Батьківщині, що стало підставою падання йому статусу біженця.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 Закону України. № 3671-VI (в редакції, чинні на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи, зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пункту 1 частини 6 статті 11 Закону України № 3671-VI, статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

- добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

- набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

- добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

- отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

- не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Порядок оформлення втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту регламентований розділом VII "Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", а саме:

7.1. Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця, або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийнято ДМС за поданням територіального органу ДМС за місцем проживання біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

7.2. Підставами для подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту є:

а) відомості, отримані безпосередньо територіальним органом ДМС щодо наявності підстав, зазначених у частині першій або п'ятій статті 12 Закону;

б) особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

в) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту;

г) надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про позбавлення особи статусу біженця або додаткового захисту.

7.3. Подання про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вноситься територіальним органом ДМС за власною ініціативою у випадку, якщо особа, яка визнана біженцем або якій надано додатковий захист, повідомила недостовірні відомості чи пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

7.4. У разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять хоча б одну з підстав, що передбачені пунктом 7.2 або 7.3 цього розділу, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань (додаток 30) та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації;

б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання;

в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 31). Строк підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.

У поданні про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язково зазначаються відомості щодо підстав для підготовки такого подання (особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, клопотання органу Служби безпеки України чи іншого органу державної влади, власна ініціатива територіального органу ДМС), а також викладаються обставини, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У поданні також викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття відповідного рішення. Подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС (особи, яка здійснювала розгляд отриманих матеріалів) затверджується керівником структурного підрозділу територіального органу ДМС, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців, осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У цьому поданні обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та назви установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Подання повинно включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

До подання долучаються документи, що підтверджують викладені у поданні факти, а також особова справа біженця або особи, яка потребує додаткового захисту;

г) долучає до особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, подання, документи, отримані під час підготовки подання.

7.5. Належним чином оформлена особова справа біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з долученим до неї поданням надсилаються до ДМС фельд'єгерським зв'язком.

7.6. Під час розгляду подання територіальному органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який вніс подання;

б) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, та необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

7.7. За результатами всебічного вивчення та оцінки документів і матеріалів, що долучені до особової справи, яка надійшла разом з поданням, ДМС приймає одне з таких рішень (додаток 32):

а) про втрату статусу біженця або додаткового захисту;

б) про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту;

в) про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

г) про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У лівій частині першого аркуша рішення передбачається місце для фотокартки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або відцифрованого зображення його (її) обличчя, яке може виконуватися способом принтерного друку.

7.8. Рішення, передбачене пунктом 7.7 цього розділу, приймається ДМС протягом місяця з дня отримання подання територіальному органу ДМС та особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Строк прийняття рішення може бути продовжено згідно з наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.

7.9. Протягом трьох робочих днів з дня прийняття рішення, передбаченого пунктом 7.7 цього розділу, ДМС в установленому порядку надсилає його разом з особовою справою біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, до територіального органу ДМС за місцем проживання такої особи.

7.10. Територіальний орган ДМС на обліку якого перебуває особова справа, стосовно якої прийнято рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту:

а) протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі письмове повідомлення про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 33), з викладенням причин такого рішення і роз'ясненням порядку його оскарження, про що робиться відповідний запис у журналі реєстрації видачі повідомлень;

б) вилучає посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон або визнає недійсними ці документи, що оформлюється наказом керівника територіального органу ДМС (додаток 34), про що робиться запис у журналі реєстрації видачі посвідчення біженця або у журналі реєстрації видачі посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та в журналі реєстрації видачі проїзних документів для виїзду за кордон.

7.11. У разі використання особою права на оскарження рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС залишає на зберіганні національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), при цьому оформлюючи відповідну розписку, та видає такій особі під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням її дії на весь час розгляду скарги.

Підставами для видачі та продовження строку дії зазначеної довідки є копія позовної заяви (апеляційної чи касаційної скарги) з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копії ухвали суду про відкриття провадження у справі чи належним чином оформленої судової повістки. Подані документи долучаються до особової справи.

В свою чергу причиною для початку процедури позбавлення статусу біженця став лист ДМС від 31.03.2016 р. № 8.6/2035-16 щодо проведення співбесіди із особою у відповідності до інструктивного листа УПШЗ ДМС від 31.03.2014 р. № 17.1/353-14, для з'ясування обставин здійснення поїздок на підставі проїзного документа біженця у період з 01.09.2014 р. по 01.08.2015 р.

Згідно відомостей отриманих судом від Державної прикордонної служби України (Головного центру обробки спеціальної інформації) листом вих. № 0.64-18966/0/15-17 від 13.06.2017 р., ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) виїхав з України 26.09.2014 р. в 14 год. 34 хв. і в'їхав до України 11.07.2015 р. в 13 год. 48 хв.

Вказаний період часу позивач перебував у країні громадської належності, що не заперечувалось ним при співбесідах.

Слід зазначити, що вищевказаний виїзд заявника був не єдиним зафіксованим випадком повернення біженця до країни громадської належності. Так, на підставі листа ДМС № 8/1-1965 від 29.04.2013 та клопотання ДПС України № 51/976 від 19.04.2013 р. стосовно заявника було ініційовано процедуру втрати статусу біженця у відповідності до положень ст. 11 Закону України № 3671-VI, в рамках вказаної процедури із заявником був проведений протокол співбесіди від 07.08.2013 року, на якому був присутній представник ВПНМ ОРВ Одеського прикордонного загону. Під час провкедення співбесіди від 07.08.2013 року, заявник повідомив, що 19.10.2012 року вибув до Афганістану авіасполученням Одеса (Україна) - Шарджа (ОАЕ) - Кабул (Афганістан), на підставі проїзного документа серії TD 002781. Щодо причин виїзду до Афганістану, заявник повідомив, що виїжджав до країни громадської належності з метою отримання лікування, оскільки не мав коштів для того, щоб лікуватися у м. Одеса. На підтвердження мотивації свого виїзду до Афганістану заявником були надані довідки з медичних закладів в Україні та Афганістані, які підтверджують наявність у заявника захворювання на хронічний простатит, проходження ним відповідного лікування.Зі слів заявника в Афганістані він проживав у свого родного брата у м. Мазарі -Шаріф на території країни громадської належності перебував до 15.05.2013 року. За результатами проведеного протоколу співбесіди та всебічного аналізу матеріалів щодо виїзду заявника ДМС було прийнято рішення від 18.11.2013 № 658-13 про відсутність підстав для втрати статусу біженця (а/с. 46).

Колегія суддів вважає, що звернення особи за захистом в Україні містить ознаки зловживання процедурою. Так, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

Також колегія суддів критично ставиться до доводів позивача, що його не було проінформовано письмово про наявність підстав для скасування рішення про визнання біженцем.

Державна міграційна служба Україна 16.06.2016 року № 5/1-7564 було відправлено повідомлення на адресу позивача з викликом для проведення з ним протоколу співбесіди у відповідності до ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача як на підставу для задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві, у зв'язку з тим, що під час проведення із шукачем захисту протоколів співбесіди від 05.04.2016 та від 17.06.2016 року, були виявлені суттєві розбіжності в отриманій інформації, порівняно з твердженнями позивача, на підставі яких він отримав статус біженця, що викликає сумніви щодо правдоподібності фактичних обставин, які мали місце під час отримання статусу біженця, а отже позивачем надано інформацію, яка не відповідає дійсності і надана з наміром вчинення омани.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст. 69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем надано достатні аргументи та доводи, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись приписами ст. ст. 6-8, 71, 86, 122, 128, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

Суддя Балан Я.В.

Суддя Марина П.П.