Справа № 466/2402/16-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-09-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2017 року м. Київ К/800/29252/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В., Загороднього А.Ф., Мойсюка М.І. (доповідач),

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року, -

у с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова (далі - УПФУ) в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 29 лютого 2016 року № К-14 про відмову у призначенні їй пенсії за вислугою років відповідно до статті 51, пункту «е» статті 55, статті 60 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII); зобов'язати УПФУ зарахувати їй в подвійному розмірі спеціальний стаж за період її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 22 жовтня 2010 року по 11 лютого 2013 року (далі - спірна пенсія, спірний стаж, спірне рішення відповідно).

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що має право на призначення їй спірної пенсії, відтак відмова відповідача порушує її права, а тому ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Шевченківського районного суду міста Львова від 23 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано спірне рішення відповідача та зобов'язано УПФУ зарахувати позивачу спірний стаж для призначення пенсії.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач оскаржив таке в апеляційному порядку.

Оскаржуваною ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу УПФУ повернуто на підставі частини 3 статті 189 та пункту 1 частини 3 статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати, а справу направити для продовження її розгляду до цього ж суду.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Повертаючи скаргу апеляційний суд, виходив з того, що відповідач не усунув її недоліки, зазначені в ухвалі судді про залишення такої без руху, при цьому, в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору відмовив.

Проте, до такого висновку апеляційний суд дійшов в порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, за змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене положення Основного Закону України втілено у Кодексі адміністративного судочинства України у його статтях 7 і 13, згідно яких забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, установлених цим Кодексом є одним із принципів адміністративного судочинства і особам, які беруть участь у справі, а також особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, забезпечується право на апеляційне та касаційне оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Питання, які стосуються апеляційного провадження в адміністративній справі унормовано Главою 1 Розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами частин 1 статті 185 Кодексу адміністративного судочинства України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку постанови суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги до апеляційної скарги встановлені статтею 187 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини 6 якої до апеляційної скарги додається, крім іншого, документ про сплату судового збору.

Частиною 3 статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 187 цього Кодексу, застосовуються правила статті 108 цього Кодексу.

В свою чергу, згідно з положеннями частини 1, пункту 1 частини 3 статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно надсилається особі, що звернулася із позовною заявою. Позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, до скарги відповідача не було додано документ про сплату судового збору, як це передбачено частиною 6 статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України і чинним, на момент подачі апеляційної скарги, законодавством не було передбачено пільг щодо сплати судового збору для УПФУ.

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано і правомірно залишив скаргу відповідача без руху, вказавши спосіб усунення її недоліків і встановивши достатній для цього строк.

Разом з тим, на адресу апеляційного суду та з метою виконання вимог ухвали судді про залишення скарги без руху надійшло клопотання відповідача в якому останній, посилаючись на відсутність відповідних видатків, передбачених кошторисом, просив відстрочити сплату судового збору до розгляду апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 3 частини 3 статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України особи, які беруть участь у справі, мають право заявляти клопотання.

Водночас, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Аналогічне правило закріплене і у статті 8 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI).

За змістом названих правових норм, підставою для відстрочення сплати судового збору можуть бути випадки, за яких особа має змогу оплатити судовий збір, однак, внаслідок певних обставин, не може зробити це одночасно із поданням заяви або скарги до суду.

Особа, яка звертається до суду з таким клопотанням має враховувати, що обставини, які вона вказує в обґрунтування підстав для відстрочення сплати судового збору повинні носити тимчасовий характер, а у клопотанні необхідно зазначити про точний або орієнтовний час, коли такі перешкоди відпадуть з наданням відповідних доказів і вказівкою на термін, у який скаржник зможе здійснити оплату судового збору, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Доводи, зазначені у клопотанні повинні бути підтверджені відповідними доказами.

Тобто, право особи, яка бере участь у справі заявляти клопотання про відстрочення сплати судового збору прямо передбачено законодавством України і підлягає негайному вирішенню з наданням судом належної правової оцінки доводам, вказаним у його обґрунтування в контексті доданих заявником доказів.

При цьому, згідно з частиною 2 статті 158 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яким суд зупиняє чи закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду або приймає рішення щодо інших процесуальних дій, клопотань, викладається у формі ухвали.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Необхідно врахувати і те, що за приписами пункту 3 частини 1 статті 165 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов до висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Зокрема, статтю 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), застосовуючи яку Європейський суд з прав людини зазначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30).

Тим часом, відповідним судом також зазначено, що це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», параграф 32).

Відповідно до Висновку Консультаційної ради європейських судів (далі по тексту - КРЕС) №11 (2008) щодо якості судових рішень, судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими. Підстави прийняття рішення повинні бути узгодженими, чіткими, недвозначними й несуперечливими. Вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку міркувань, які привели суддю до ухваленого ним рішення. Хоча судді й мають можливість, а інколи й зобов'язані учиняти деякі дії з власної ініціативи, вони повинні давати відповідь лише на доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору. Виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення.

Згідно з пунктом 41 вказаного Висновку, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може надавати кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Комплексний аналіз вищезазначених положень національного законодавства і міжнародного права, в контексті встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, дає колегії суддів підстави для висновку, що зазначення судом лише у резолютивній частині оскаржуваної ухвали висновку про відмову у задоволенні клопотання скаржника про відстрочення сплати судового збору, без наведення у судовому рішенні відповідних мотивів, не відповідає зазначеним вище приписам процесуального права, Конвенції, актам міжнародного законодавства, практиці Європейського суду з прав людини.

Більше того, від вирішення даного клопотання прямо залежить питання щодо можливості прийняття скарги до провадження апеляційним судом.

Ураховуючи наведене, висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для повернення скарги відповідачу є передчасним і не ґрунтується на дотриманні норм процесуального права, а відтак оскаржувана ухвала не відповідає критеріям щодо законності та обґрунтованості і підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду до суду першої інстанції.

За правилами частини 1 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року скасувати, а справу направити для продовження її розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: М.І. Мойсюк

С.В. Головчук

А.Ф. Загородній