Справа № 800/466/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
13 вересня 2017 року П/800/466/15
судді Вищого адміністративного суду України Пасічник С.С. стосовно постанови Вищого адміністративного суду України від 13 вересня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення.
В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вищої ради юстиції, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради юстиції від 18 листопада 2015 року №897/0/15-15 про внесення до Верховної Ради України подання про її звільнення з посади судді Деснянського районного суду м.Києва у зв'язку з порушенням присяги.
Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач зазначала, що вказане рішення прийнято відповідачем всупереч положенням статті 2 КАС України, не на підставі та не у спосіб, що передбачені практикою Європейського суду з прав людини як джерела права, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, нерозсудливо, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на яких спрямоване це рішення.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 13 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 18 листопада 2015 року №897/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Деснянського районного суду м.Києва ОСОБА_1 з посади у зв'язку з порушенням присяги судді».
Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що питання встановлення обґрунтованої підозри та застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні віднесено виключно до сфери дискреційних повноважень слідчого судді й саме слідчий суддя під час розгляду клопотання про обрання щодо підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наділений повноваженнями тлумачити закон, оцінювати факти та докази, при цьому, слідчим суддею ОСОБА_1 з метою об'єктивного розгляду справ витребовувались матеріали кримінальних проваджень і їх зміст дав їй підстави для висновку щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваними особами тяжких і особливо тяжких злочинів та існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, яким не могли запобігти менш суворі запобіжні заходи; та ж обставина, що докази, які стали підставою для такого висновку, детально не описані слідчим суддею, не може вказувати, що судом зроблено неправильний висновок про обґрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення відповідними особами; приймаючи оскаржуване рішення, ВРЮ фактично виходила з оцінки законності судових рішень, що не відноситься до сфери її повноважень; водночас, позивач не допустила грубої недбалості або навмисного порушення закону; крім того, приймаючи оскаржуване рішення, ВРЮ не врахувала стаж роботи позивача на посаді судді, стан її здоров'я, позитивну характеристику, недопущення нею, як суддею, свідомого та систематичного порушення законів України під час здійснення правосуддя та можливість застосування до судді більш м'якого дисциплінарного стягнення, ніж звільнення.
Відповідно до частини 3 статті 25 КАС України висловлюю окрему думку щодо цього судового рішення.
У справі встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №926/2002 від 14 жовтня 2002 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Староміського районного суду міста Вінниці строком на п'ять років.
Постановою Верховної Ради України від 10 квітня 2008 року №261-VI ОСОБА_1 обрана на посаду судді вказаного суду безстроково.
Указом Президента України від 21 вересня 2012 року №558/2012 переведена на роботу на посаду судді Вінницького міського суду Вінницької області.
Указом Президента України від 06 вересня 2013 року переведена на посаду судді Деснянського районного суду міста Києва.
Рішенням зборів суддів Деснянського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2013 року ОСОБА_1 додатково визначена слідчим суддею у вказаному суді.

Відповідно до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» від 08 квітня 2014 року №1188-VII (далі - Закон №1188-VII) щодо позивача здійснено спеціальну перевірку ТСК, за результатами якої складено висновок від 09 червня 2015 року №50/02-15 (в подальшому направлений до ВРЮ для розгляду), яким визнано в діях судді Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_1 порушення присяги судді.

За наслідками розгляду цього висновку ВРЮ прийняла рішення від 18 листопада 2015 року №867/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення з посади судді Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_1 у зв'язку з порушенням присяги».

При цьому, приймаючи зазначене рішення, відповідач зазначив, що слідчим суддею Деснянського районного суду міста Києва ОСОБА_1 під час розгляду клопотань про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановлення ухвал від 22 січня 2014 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів - до 21 березня 2014 року (що була скасована ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 03 лютого 2014 року із визначенням до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту) та від 24 січня 2014 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком шістдесят календарних днів з 22 січня 2014 року по 22 березня 2014 року (що була залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 07 лютого 2014 року), не дотримано норм законодавства України та не враховано практики Європейського суду з прав людини, не перевірено змісту клопотань вимогам статті 184 КПК України, всупереч пункту 4 частини 1 статті 196 вказаного Кодексу не наведено жодного доказу на підтвердження висновків судді про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 цього ж Кодексу, на які вказує слідчий, обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, чим порушено вимоги частини 1 статті 194 КПК України; всупереч статті 178 зазначеного Кодексу не надано належної оцінки всім обставинам в їх сукупності, внаслідок чого зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За наведеного ВРЮ прийшла до висновку, що допущені суддею ОСОБА_1 порушення норм законодавства України порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, безсторонності та неупередженості, свідчать про несумлінне виконання своїх службових обов'язків і є підставою для внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги.

У статті 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 131 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить: внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад; прийняття рішення стосовно порушення суддями і прокурорами вимог щодо несумісності; здійснення дисциплінарного провадження стосовно суддів Верховного Суду України і суддів вищих спеціалізованих судів та розгляд скарг на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності суддів апеляційних та місцевих судів, а також прокурорів.

У статті 370 Кримінального процесуального кодексу України зазначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Слідчим суддею, відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України, є суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому Кримінального процесуального кодексу України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які беруть участь в кримінальному процесі, забезпечення законності й обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на досудових стадіях кримінального провадження.

Статтею 177 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов'язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров'я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв'язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини (стаття 178 Кримінального процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 194 Кримінального процесуального кодексу України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов'язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частиною 1 статті 183 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною 5 статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах "Нечипорук і Йонкало проти України", "Харченко проти України" та "Лабіта проти Італії", обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув'язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватись у кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Проте, слідчим суддею ОСОБА_1 не було вчинено дій, які сприяють виконанню завдань кримінального провадження, не забезпечено повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб жодна особа не піддавалась необґрунтованому процесуальному примусу.

Ухвалюючи рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_1, як встановила ВРЮ, не забезпечила приписів Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, не виконала покладених на неї професійних обов'язків, не забезпечила в межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і неупередженості суддів, конституційних засад судочинства.

Таким чином, Вища рада юстиції встановила, що суддя ОСОБА_1. діяла всупереч зазначеним нормам кримінального процесуального закону та вчинила дії, які не відповідають завданням кримінального провадження, що призвело до ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Частиною 5 статті 55 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що суддя зобов'язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Присяга судді вимагає від нього об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкорюючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді.

Частиною другою статті 32 Закону України "Про Вищу раду юстиції" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порушенням суддею присяги визнавалось вчинення ним дій, у тому числі тих, що порочать звання судді та можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

Невідповідність дій ОСОБА_1 при ухваленні рішень від 22 та 24 січня 2014 року про застосування до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою складеній нею присязі дала відповідачу підстави розцінити дії позивача як порушення присяги судді.

Таке правозастосування відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному, зокрема в постанові від 12 липня 2016 року у справі №800/492/15 за позовом ОСОБА_5 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення.

Водночас, Вищою радою юстиції перегляд судових рішень на предмет їх правомірності та законності не здійснювався, а оцінювалися дії судді при розгляді справи та прийнятті рішення, зокрема, щодо дотримання нею вимог законодавства відносно об'єктивності та неупередженості.

Крім того, порушення присяги є безумовною підставою для звільнення судді безвідносно до будь-яких інших обставин, в тому числі попередньої професійної діяльності судді, його характеристики впродовж цієї діяльності тощо.

Викладене в сукупності створювало підґрунтя для висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень, з приводу правомірності якого виник спір у даній справі.

Суддя Вищого адміністративного суду України Пасічник С.С.