Справа № 809/269/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/5014/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Іщук Л.П., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року за адміністративним позовом Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» (далі Підприємство) до Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі Управління) про скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У лютому 2017 року Підприємство звернулося в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просило скасувати постанову про накладення штрафу від 12.01.2017 в сумі 288 000 грн, винесеної на підставі акту перевірки, в якому контролюючий орган прийшов до протиправного висновку про удаваність цивільно-правових угод, оскільки вирішення такого питання віднесено до компетенції суду. Вказує, що були укладені саме цивільно-правові угоди, а не трудові договори, оскільки зазначені в акті перевірки особи, щодо яких не оформлені трудові договори, виконують не постійний характер роботи, а в залежності від потреб підприємства. На осіб, які виконували зобов'язання за вказаними цивільно-правовими угодами, не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку, винагорода нараховувалась на підставі актів виконаних робіт.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, Підприємство подало апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та з неповним зясовуванням обставини, що мають істотне значення по справі.

В апеляційній скарзі, крім обставин, якими обґрунтовував позовну заяву, апелянт вказує на преюдиційне значення постанови Івано-Франківського міського суду від 02.02.2017 у справі про адміністративне правопорушення, якою провадження у справі відносно директора-керуючого санації ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» ОСОБА_3 за ч.3 ст.41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) було закрито у звязку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Тому просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 та прийняти нову, якою повністю задовольнити адміністративний позов.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_2, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу № 1309-Д від 20.12.2016 та направлення на перевірку від № 04-13/15-10/6931 20.12.2016, Управлінням була проведена позапланова перевірка Підприємства на предмет додержання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт перевірки № 09-01-0100/702 від 26.12.2016 (далі Акт перевірки).

В акті перевірки контролюючим органом було зафіксовано ряд порушень, серед яких, зокрема, порушення вимог частини 1 та 3 статті 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України № 413 від 17.06.2015, які полягали в тому, що Підприємством належним чином не оформлені трудові відносини із шістьма працівниками.

За результатами розгляду Акта перевірки на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України заступником начальника Управління ОСОБА_4 була винесена постанова про накладення штрафу посадовими особами № 09-01-021/32 від 12.02.2017, якою на Підприємство було накладено штраф в розмірі 288 000,00 грн.

Як убачається з матеріалів справи, Підприємством було укладено ряд договорів, зокрема, цивільно-правовий договір № ЦП-15/2 від 05.09.2016 із ОСОБА_5, предметом якого є виконання робіт з пошуку споживачів продукції, яку виготовляє підприємство, заключення договорів на співпрацю, поставку продукції, виконання ремонтних робіт, участь у виставках та організації рекламної діяльності продукції підприємства, залучення коштів на підприємство від реалізації продукції в строк з 05.09.2016 по 04.12.2016; цивільно-правовий договір № ЦП-25 від 01.08.2016 та переукладений № ЦП-25/2 від 03.11.2016 із ОСОБА_6, предметом якого є виконання робіт з бухгалтерського обліку, а саме : рознесення рахунків 10, 11, 13, 15, 20, 37, 685, 631 у головну книгу та оборотні відомості, ведення розрахунків по рахунках 651 (ЄВС), 641 (ПДФО), 642 (військовий збір), звіти по заробітній платі ЄСВ, 1ДФ, звіт з праці (щомісячний та щоквартальний), звіти по заробітній платі в ДК «Укроборомпром». Договір укладений з 01.08.2016 по 31.10.2016 та переукладений на період з 03.11.2016 по 31.01.2017; цивільно-правовий договір № ЦП-31 від 14.11.2016 з ОСОБА_7, предметом якого є здійснення слюсарних та механо-складальних робіт в строк з 14.11.2016 по 08.05.2017; цивільно-правовий договір № ЦП-33 від 03.11.2016 з ОСОБА_8, предметом якого є здійснення робіт по водінню вантажних та легкових автомобілів Підприємства в період з 03.11.2016 по 03.05.2017; цивільно-правовий договір № ЦП-17/2 від 03.10.2016 з ОСОБА_9, предметом якого є виконання робіт по водінню та технічному обслуговуванню вантажних та легкових автомобілів Підприємства в строк з 03.10.2016 по 01.01.2017 та цивільно-правовий договір № ЦП-24/2 від 03.10.2016 з ОСОБА_10, предметом якого є виконання робіт з розширення дилерської мережі, пошук нових замовлень, робота з проектними, монтажними та експлуатаційними організаціями, контроль дебіторської заборгованості, проведення переговорів щодо розширення реалізації продукції заводу в строк з 03.10.2016 по 31.12.2016.

На виконання умов вище перелічених договорів, позивачем було додано до матеріалів справи акти здачі-приймання робіт (послуг) № 02 від 31.10.2016 за договором № ЦП-15/2 від 05.09.2016, № 03 від 30.11.2016 за договором № ЦП-15/2 від 05.09.2016, № 03 від 31.10.2016 за договором № ЦП-25 від 01.08.2016, № 04 від 30.11.2016 за договором № ЦП-25 від 01.08.2016, № 01 від 30.11.2016 за договором № ЦП-31 від 14.11.2016, № 01 від 30.11.2016 за договором № ЦП-33 від 30.11.2016, № 01 від 31.10.2016 за договором № ЦП-17/2 від 03.10.2016, № 02 від 30.11.2016 за договором № ЦП-17/2 від 03.10.2016, № 01 від 31.10.2016 за договором № ЦП-24/2 від 31.10.2016, № 02 від 30.11.2016 за договором № ЦП-24/2 від 03.10.2016.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відносини за цивільно-правовими угодами фактично є трудовими, а сторони таких угод прирівняні до працівника та роботодавця, тому застосування до трудових відносин цивільно-правових норм є недопустимим.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає КЗпП України.

Статтею першою цього Кодексу передбачено, що ним регулюються трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною першою статті 23 цього Кодексу передбачено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до частини першої статті 24 цього ж Кодексу, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при організованому наборі працівників, при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я, при укладенні контракту, у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі, при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу), при укладенні трудового договору з фізичною особою, а також в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вірно встановив суд першої інстанції, з чим погоджується апеляційний суд, згідно вищевказаних цивільно-правового угод, найманий працівник ОСОБА_6 на Підприємстві виконувала певні функції за конкретною посадою, а не індивідуально визначену роботу, результати якої можуть оформлятися актами здавання-приймання виконаних робіт (надання послуг), на підставі яких проводиться їх оплата.

Крім того, суд першої інстанції вірно вказав, що праця за вказаними договорами не є юридично самостійною, а здійснюється у межах діяльності всього підприємства з систематичним виконанням трудових функцій, що підтверджується оплатою, за виконання робіт згідно вищевказаних цивільно-правових договорів, яка здійснювалась одночасно з виплатою заробітної плати працівникам підприємства на підставі відомостей на виплату грошей, відповідно до актів виконаних робіт (надання послуг) за цивільно-правовими угодами, предметом вказаних договорів є процес праці, а не її кінцевий результат. Працівники на Підприємстві систематично виконували певні трудові функції відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк.

Також, вважливим є висновок суду першої інстанції про те, що у наданих суду цивільно-правових угодах не зазначено, який саме результат роботи повинен передати виконавець замовнику, процес праці не передбачає будь-якого кінцевого результату, що вказує на наявність трудових відносини між Підприємством та працівниками, які є сторонами цивільно-правових угод.

Статтею 628 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами, зокрема, громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме : договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Суд першої інстанції вірно вказав, що основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності, а предметом трудових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Тому цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання разової конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється.

Як видно з матеріалів справи та встановлено в ході її розгляду, предметом наведених вище цивільно-правових угод є процес праці, який полягає у виконанні певної роботи за конкретною кваліфікацією, професією, посадою, в даному випадку роботи бухгалтера, слюсара, шофера, менеджера та інше.

Стосовно наданих суду апеляційної інстанції доказів, зокрема, галузевої угоди між Міністерством оборони України та Центральним комітетом профспілки працівників збройних сил України на 2016-2018 роки, повідомлення про публікацію оголошень у газеті головному редактору газети «Афіша Прикарпаття», Інформаційної звітності про попит на робочу силу, якими на думку представника позивача підтверджується незадовільне матеріальне становище підприємства та неможливість здійснення належної оплати праці працівників, на думку колегії суддів, не змінює правову природу цивільно-правових угод, які укладалися з особами щодо яких контролюючим органом були виявлені факти порушення трудового законодавства. При цьому, така ситуація не є виправданою в контексті конституційних гарантій на працю та соціальне забезпечення працівників.

Крім того, слід також звернути увагу на характер виконуваної роботи за цивільно-правовими договорами, які містяться в матеріалах справи, що свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про наявність ознак трудових відносин.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги обставини, встановлені постановою у справі про адміністративне правопорушення стосовно директора ДП «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» ОСОБА_3, оскільки висновок про правомірність дій підприємства щодо укладення цивільно-правових угод ґрунтується лише на наявності згоди працівників на їх укладення та не спростовує інші фактичні обставини, які були встановлені під час розгляду даної справи.

Стосовно правильності визначення розміру штрафу за вчинене порушення трудового законодавства, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату : у місячному розмірі : з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень; погодинному розмірі: з 1 січня - 8,29 гривні, з 1 травня - 8,69 гривні, з 1 грудня - 9,59 гривні.

Частиною другою статті 265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та податків у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Як видно з матеріалів справи, порушення трудового законодавства було виявлене контролюючим органом у грудні 2016 року, а зі змісту оспорюваної постанови вбачається, що розмір штрафу був визначений контролюючим органом у розмірі 288 000,00 грн, тобто з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати станом на 01.12.2016.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про правомірність нарахування контролюючим органом штрафу, застосованого до Підприємства спірним рішенням.

Частиною першою статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої цієї статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В судовому засіданні відповідачем були надані аргументовані доводи на підтвердження правомірності прийнятного рішення, які не були спростовані представником позивача.

Згідно ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному зясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, прийнята відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Івано-Франківський котельно-зварювальний завод» залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року по справі № 809/269/17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_11
судді ОСОБА_12
ОСОБА_13

Повний текст ухвали виготовлений 18.09.2017.