Справа № 802/1327/17-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 вересня 2017 р. Справа № 802/1327/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової І.А. ,

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача 1: Очеретної В.В.

відповідача 2: Пікановської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, директора Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Пікановської Лариси Василі

про: зобов'язання вчинити дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (ОСОБА_1, позивач) до Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора Пікановської Лариси Василівни (центр правової допомоги, відповідач 1) про:

- надання безоплатної вторинної правової допомоги директором центра Пікановською Ларисою Василівною;

- стягнення з відповідача матеріальної шкоди;

- стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 300 00 грн.;

- притягнення відповідача до адміністративної відповідальності.

На обґрунтування позову зазначено, що з 2015 року по 2017 рік позивач неодноразово звертався до Вінницького міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з метою призначення йому адвоката, зокрема, у липні 2017 року для отримання правової допомоги при розгляді двох справ у місцевому суді. Однак отримав відмову, яка порушує його право на отримання безоплатної правової допомоги.

З метою отримання такої правової допомоги саме від директора центру правової допомоги Пікановської Л.В. позивач звернувся з цим позовом до суду.

Протокольною ухвалою суду від 6.09.17 р. залучено до участі у справі в якості другого відповідача директора Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Пікановську Ларису Василівну (Пікановська Л.В., відповідач 2).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі наполягаючи на тому, що саме директор центу з надання правової допомоги Пікановська Л.В. повинна надати правову допомогу у загальному місцевому суді при розгляді його адміністративних справ. Щодо стосовно матеріальної шкоди, то вказав, що вона полягає у оплаті ним канцтоварів, що підтверджується квитанціями, які долучені до матеріалів позовної заяви.

Представник центру правової допомоги позов не визнала та просила відмовити у його задоволені, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях.

Другий відповідач, з посиланням на хронологію подій, що передували відмові у наданні правової допомоги вказала, що ОСОБА_1 не надав документів, які б підтверджували належність його до категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», хоча йому надавались усні консультації та роз'яснення з зазначенням переліку необхідних документів. А тому 27.07.2017 р. директором центру правової допомоги Пікановською Л.В. видано наказ за № 513/04 про відмову в надані безоплатної вторинної правової допомоги.

Щодо позовних вимог про стягнення шкоди, то відповідач 2 вказала на їх необґрунтованість та відсутність будь-якої шкоди.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі суд встановив наступне.

ОСОБА_1 у 1997 році приїхав з Росії на Україну та проживає на її території на підставі тимчасової посвідки на постійне проживання серії ВН № 010684. Згідно вказаної посвідки має громадянство Росії.

12.07.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги з листами про надання безоплатної вторинної правової допомоги (адвоката), яка передбачає представництво його інтересів по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до голови Вінницької міської ради ОСОБА_4 про відновлення пенсії, судове засідання у якій призначено на 27.07.2017 р. об 12: 00 год. Розгляд одного із звернень просив здійснити у його присутності та призначити адвоката.

Вказані звернення прийнято та зареєстровано 12.07.2017 р. про що свідчить талон «про прийняття звернення про надання безоплатної вторинної правової допомоги», виданий 12.07.2017 р. та отриманий ОСОБА_1 У цьому ж талоні вказано, що для підтвердження права на отримання безоплатної вторинної правової допомоги є необхідним додатково подати до місцевого центру наступні документи:

- податковий номер;

- довідку про розмір пенсії або довідку про розмір соціальної допомоги, що призначається замість пенсії.

Також, за наслідком розгляду поданого звернення Вінницьким місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги надано відповідь за № 03-20/339 від 20.07.2017 р., якою, в порядку надання первинної правової допомоги, роз'яснено порядок отримання вторинної правової допомоги. Зокрема вказано, що ОСОБА_5 надано реєстраційний номер облікової картки платника податків та довідку про доходи фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, видану Відділенням Виконавчої дирекції у м. Вінниці Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві від 13.07.2017 р. за № 105, що підтверджує перебування особи на обліку у відділені та дохід «інші нарахування, в тому числі у натуральній формі» в розмірі 12157,98 грн. за період з січня по червень 2017 року включно.

Проте, як вказано у відповіді, форма довідки затверджена Наказом Міністерства праці та соціальної політики України 27.08.2004 р. № 192, надається громадянам для оформлення субсидії на житлово-комунальні послуги та не є тією довідкою, на підставі якої визначається належність клієнта до однієї з вразливих категорій, оскільки не містить відомостей про розмір пенсії або допомоги, яка призначається замість неї. Одночасно роз'яснено, що довідка про розмір пенсії видається Управлінням Пенсійного фонду України у місті Вінниці, а довідка про розмір соціальної допомоги - управліннями праці та соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Враховуючи викладене ОСОБА_1 повідомлено, що у разі неподання необхідних документів (довідка про розмір пенсії, або про розмір допомоги, яка призначається замість пенсії) протягом 10 днів з дня подачі звернення, рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги буде прийнято за наявними документами.

На прийомі у директора місцевого центру з надання правової допомоги, що відбувся 26.07.2017 р. ОСОБА_6 запропоновано надати довідки про розмір пенсії/соціальної допомоги та, як зафіксовано у акті від 26.07.2017 р., від надання такої відмовився.

27.07.2017 р. директором Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги видано наказ № 513/04 про відмову в надані безоплатної вторинної правої допомоги ОСОБА_1 оскільки ним не надано документів, які підтверджують належність до категорії осіб, передбачених частиною першою статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

Вважаючи, що має право на отримання безоплатної правової допомоги позивач звернувся цим позовом та просить суд зобов'язати директора Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Пікановську Л.В. надати йому безоплатну вторинну правову допомогу.

Визначаючись щодо позовних вимог суд керується та виходить з наступного.

Зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначає Закон України «Про безоплатну правову допомогу (далі - Закон № 3460-VI).

Так, згідно статті 13 Закону № 3460-VI, безоплатна вторинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.

Безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг:

1) захист;

2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами;

3) складення документів процесуального характеру.

Згідно частини другої статті 14 Закону № 3460-VI, право на безоплатну вторинну правову допомогу мають громадяни держав, з якими Україна уклала відповідні міжнародні договори про правову допомогу, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також іноземці та особи без громадянства відповідно до міжнародних договорів, учасником яких є Україна, якщо такі договори зобов'язують держав-учасниць надавати певним категоріям осіб безоплатну правову допомогу.

Так, 10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі - Конвенція), яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном.

Згідно статей першої-другої 1 Конвенції, держави - члени Співдружності Незалежних Держав, учасники цієї Конвенції, іменовані далі Договірні Сторони, виходячи з прагнення забезпечити громадянам Договірних Сторін і особам, що проживають на їх територіях, надання у всіх Договірних Сторонах у відношенні особистих і майнових прав такого ж правового захисту, як і власним громадянам, додаючи важливе значення розвиткові співробітництва в галузі надання установами юстиції правової допомоги по цивільних, сімейних і кримінальних справах, домовилися, що громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони.

Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред'являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.

Отже з аналізу наведеного видно, що громадяни держав, з яким Україна уклала відповідні міжнародні договори про правову допомогу мають право на отримання правової допомоги на тих же умовах, що і громадяни Договірної сторони. Тобто, у досліджуваному випадку, громадяни Російської Федерації, що проживають на території України, мають право на отримання правової допомоги на тих же умовах, що і громадяни України.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 14 Закону № 3460-VI, право на безоплатну вторинну правову допомогу мають особи, які перебувають під юрисдикцією України, якщо їхній середньомісячний дохід не перевищує двох розмірів прожиткового мінімуму, розрахованого та затвердженого відповідно до закону для осіб, які належать до основних соціальних і демографічних груп населення, а також інваліди, які отримують пенсію або допомогу, що призначається замість пенсії, у розмірі, що не перевищує двох прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб - на всі види правових послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.

Порядок подання звернень про надання безоплатної вторинної правової допомоги врегульований статтею 18 Закону № 3460-VI, відповідно до частини четвертої якої, разом із зверненням про надання безоплатної вторинної правової допомоги особа або законний представник особи повинні подати документи, що підтверджують належність особи або осіб, стосовно яких звертається законний представник, до однієї з вразливих категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону.

В свою чергу, механізм організації надання безоплатної вторинної правової допомоги місцевими центрами з надання безоплатної вторинної правової допомоги суб'єктам права на таку допомогу, визначеними пунктами 1, 2, 8-12 статті 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» встановлений Методичними рекомендаціями щодо організації надання безоплатної вторинної правової допомоги місцевими центрами з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженими наказом Координаційного центру з надання правової допомоги від 26.06.2015 року за №160 (далі - Методичні рекомендації).

Так, згідно підпункту 2 пункту 5 Методичних рекомендацій, у разі звернення до місцевого центру інвалідів, які отримують пенсію або допомогу, що призначається замість пенсії, у розмірі менше двох прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб або їх законних представників, до звернення додаються, крім іншого, довідка про розмір пенсії або довідка про розмір соціальної допомоги, що призначається замість пенсії.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 при зверненні до центру правової допомоги, крім інших документів, надано довідку про доходи №105 від 13.07.2017р., згідно якої ОСОБА_1 перебуває на обліку у Відділені Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Вінниці та його загальна сума доходу за період з січня 2017 р. по червень 2017 р. склала 12157,98 грн. - «інші нарахування».

Проте, суд звертає увагу на те, що форма вказаної довідки затверджена наказом Міністерства праці та соціальної політики України №192 від 27.08.2004 р. і призначена для подання в органи праці та соціального захисту населення на підтвердження суми загального доходу при призначенні соціальної допомоги та житлових субсидій. Вказана довідка не відображає суми пенсії та/або допомоги, що призначається замість пенсії, як то вимагає підпункт 1 частини першої статті 14 Закону № 3460-VI.

В судовому засіданні позивач не заперечив вказані обставини, вказуючи на те, що має право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги.

Листом центру правової допомоги за № 03-20/339 від 20.07.2017 р. ОСОБА_1 роз'яснено, що довідка про розмір пенсії видається Управлінням Пенсійного Фонду України у м. Вінниці, а довідка про розмір соціальної допомоги, яка призначається замість пенсії - управлінням праці та соціального захисту населення. Проте, навіть на особистому прийомі у директора центру правової допомоги, позивач необхідні довідки не надав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону № 3460-VI, підставою для відмови в наданні безоплатної вторинної правової допомоги є неналежність особи до жодної з категорії осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону.

Оскільки ОСОБА_1 не надано документів, які б підтверджували його належність до осіб, визначених у частині першій статті 14 Закону № 3460-VI, директором Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги Пікановською Л.В. видано наказ за № 513/04 від 27.07.2017 р. про відмову в надані безоплатної вторинної правової допомоги.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині зобов'язання саме директора центру правової допомоги Пікановську Л.В. надати безоплатну вторинну правову допомогу позивачу, суд зазначає про наступне.

Згідно підпунктів 16, 17, 19 пункту 8 Положення про Вінницький місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Координаційного центру з надання правової допомоги № 36 від 30.03.2015р., місцевий центр відповідно до покладних на нього завдань розглядає звернення суб'єктів права на безоплатну вторинну правову допомогу та перевіряє належність особи до категорій осіб, які мають право на отримання безоплатної вторинної правової допомоги, у встановленому порядку; приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги або про відмову в її наданні; видає доручення адвокатам для надання безоплатної вторинної правової допомоги суб'єктам відповідного права, визначеним пунктами 1, 2, 8-12 частини першої та частиною другою статті 14 Закону, скасовує у разі необхідності такі доручення в установленому порядку.

Місцевий центр очолює директор, який призначається на посаду і звільняється з посади директором Координаційного центру (п. 9 Положення).

Директор місцевого центру відповідно до покладених на нього повноважень, згідно підпункту 7 пункту 10 Положення, затверджує порядок справ між адвокатами, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Отже, згідно наведеного, надають безоплатну правову допомогу саме адвокати, справи між яким розподіляє директор місцевого центру.

Суд акцентує увагу на тому, що посада директора є адміністративною, тобто особа наділена повноваженнями приймати відповідні рішення та нести за них відповідальність. У досліджуваному випадку, як вже зазначалось, саме адвокати, яких призначає директор, надають безоплатну правову допомогу. На директора такі повноваження чи обов'язки Положенням не покладені.

За наведених обставин, відсутні правові підстави зобов'язувати директора центру правової допомоги надати ОСОБА_1 безоплатну вторинну допомогу у суді.

Розглядаючи цю ж позовну вимогу, але в контексті її звернення до центру правової допомоги, то суд у свої висновках виходить з наступного.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідно до частин першої, третьої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом вказаної норми вбачається, що адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатись у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними частиною третьою статті 2 КАС України. Завдання правосуддя полягає в гарантуванні дотримання вимог права та контролю за легітимністю прийняття рішень.

Відповідачі, як суб'єкти владних повноважень, наділені дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи адміністративного органу/посадової особи при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган/посадова особа мають можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. А суди не мають права втручатись в дискреційні функції органів владних повноважень.

Суд може прийняти рішення про зобов'язання органу/посадової особи владних повноважень прийняти певне рішення, в разі, якщо можливість прийняття єдиного альтернативного рішення виключена судом.

Так, як зазначалось вище з посиланням на норми чинного законодавства та Положення, особа має право на отримання вторинної правової допомоги за умови, що відноситься до відповідної категорії громадян, що має підтвердити письмовими документами визначеними законом. При цьому, саме центр правової дороги розглядає звернення суб'єктів права та перевіряє належність особи до категорії осіб, які мають право на отримання безоплатної вторинної допомоги та, відповідно, приймає рішення про надання безоплатної вторинного допомоги або про відмову в її наданні.

Як встановлено, позивачем ні при письмовому звернені, ні на особистому прийомі у директора центру правової допомоги, довідок, визначених законом для підтвердження приналежності до осіб, що мають право на безоплатну вторинну дорогу, - не надано.

За таких обставин, враховуючи, що законодавець чітко визначив порядок отримання безоплатної вторинної правової допомоги, суд вважає, що відсутні підстави без дотримання відповідної процедури зобов'язувати суб'єкта владних повноважень приймати наперед визначене рішення та фактично підміняти орган. А отже у задоволені позовних вимог в досліджуваній частині слід відмовити.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди, то суд з цього приводу зазначає наступне

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом

В розумінні пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - постанова ВСУ №4), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної постанови).

Згідно пункту 4 Постанови ВСУ у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Разом з цим матеріальною шкодою є зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику. Наявність шкоди характеризується зафіксованим документально зменшенням будь-якого майна, що відбувається внаслідок знищення, пошкодження, псування, незаконного витрачання, незаконного призупинення діяльності, результатом чого є недоотримання доходу, невиконання обов'язків, виплата неустойок по договорах тощо.

Так, розраховуючи матеріальну шкоду позивач вказує, що ним понесені витрати на купівлю канцтоварів в сумі 16 грн. та здійснення ксерокопії документів на суму 23, 80 грн.

Однак, витрати понесені на придбання канцтоварів та здійснення ксерокопії документів не можуть вважатись матеріальною шкодою завданою неправомірними, на думку позивача, діями відповідачів, адже жодного причинного зв'язку між дією (бездіяльністю) відповідачів і певним наслідком (придбання канцтоварів) судом не встановлено.

Так, як видно з наданих фіскальних чеків, 8.08.2017 року здійснено ксерокопію А4 на суму 23,80 грн., 21.06.2017 р. оплачено папір та ручку гелеву на загальну суму 16 грн., тобто у першому випадку подія відбулась після отримання відповідей та наказу ОСОБА_1, у другому - до звернення із заявами до відповідачів.

Щодо моральної шкоди, то позивач взагалі не пояснив в чому вона полягає.

Отже, суд зазначає, що в ході розгляду справи по суті не встановлено як обставин передбачених частиною другою статті 1167 ЦК України, так і протиправної бездіяльності відповідачів.

Суд зауважує, що вирішення позитивно питання щодо стягнення моральної шкоди з суб'єкта вданих повноважень, серед іншого, є наслідком встановлення судом порушень прав, свобод чи інтересів особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльності першого, що у цьому випадку не знайшло свого підтвердження.

Стверджуючи про те, що відповідачем завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 300000 грн. та не підтверджено її документально.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

За сукупністю наведених обставин підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної та матеріальної шкоди відсутні.

Оцінюючи позовні вимоги в частині притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, суд зазначає про наступне.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно пункту 1 частини другої статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Частиною четвертою статті 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про:

1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень;

2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю;

5) виконання зупиненої чи невчиненої дії;

6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Із положень статті 162 КАС випливає, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд звертає увагу, що у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративним судом не вирішується питання щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності, адже суд не є тим органом, на який покладено такі повноваження/функції, а перевіряється законність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині притягнення відповідача до адміністративної відповідальності.

Вирішуючи питання щодо судових витрат у справі, суд зазначає, що відповідно до частини дев'ятої статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак позивачем при подачі позову до суду судовий збір не сплачувався

А тому, керуючись положеннями статті 94 КАС України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна