Справа № 826/12904/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

12 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В, Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної служби України з питань праці у Київській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - Позивач, ФОП ОСОБА_3) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної служби України з питань праці у Київській області (далі - Відповідач, ГУ Держпраці у Київській області) про:

- визнання протиправними дії головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці ГУ Держпраці у Київській області Марченко Олени Юріївни при проведенні позапланової перевірки додержання законодавства про працю за листом Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 12.04.2016 року №51/2/1-43741 фізичної особи-підприємця ОСОБА_3;

- скасування припису ГУ Держпраці у Київській області від 08.07.2016 року №26-202/771-637.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.03.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем було проведено перевірку на підставі та у спосіб, передбачені чинним законодавством, оскільки дія мораторію на здійснення перевірок органами Держпраці України не поширюється. Крім того, суд зауважив, що матеріалами справи підтверджується відсутність належного оформлення трудових відносин між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_5, у зв'язку з чим оскаржуваний припис винесено правомірно.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Наголошує на неврахуванні судом, по-перше, проведення перевірки всупереч вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» під час дії мораторію на її проведення без вручення підстав здійснення контролюючого заходу, надання посвідчення посадової особи та вчинення запису в журналі перевірок, по-друге, надання пояснень ОСОБА_5 інспектору під тиском за заздалегідь заготовлений працівником Відповідача шаблоном.

У судовому засіданні повноважний представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів Головного управління Держпраці у Київській області Марченко О.Ю. на підставі листа ГУ СБ України у м. Києві та Київській області від 12.04.2016 року №51/2/1-43741 (а.с. 101-102), згоди Державної служби України з питань праці, викладеної у листі від 18.04.2016 року №4473/4/4.2-ДП-16 (а.с. 103-104) у відповідності до наказу від 06.07.2016 року №1176 та направлення від 06.07.2016 року №949 (а.с. 15) проведено позапланову перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

У ході перевірки було встановлено, що Позивачем у порушення:

- ч. 3 ст. 24 КЗпП України допущено до роботи ОСОБА_5 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

- ч. 2 ст. 48 КЗпП України, абз. 2 п. 1.1 затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників не забезпечено ведення трудових книжок на всіх працівників, які працюють.

Висновки перевірки зафіксовані в акті від 08.07.2016 року №26-202/771 (а.с. 16-27), який підписано Позивачем із зауваження, де зазначено, що із актом перевірки останній не згоден, пояснення в особи, яка не є працівником, відібрані під тиском та були продиктовані інспектором з раніше підготовлених надрукованих пояснень. Крім того, зазначено, що підстави проведення перевірки не надано.

За результатами перевірки ГУ Держпраці у Київській області 08.07.2016 року винесено припис №26-202/771-637 (а.с. 49), яким зобов'язано ФОП ОСОБА_3 у строк до 30.08.2016 року привести у відповідність вимоги ч. 3 ст. 24 та ч. 2 ст. 48 КЗпП України, про що письмово інформувати Відповідача (далі - припис, оскаржуваний припис).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 24, 48, 259 Кодексу законів про працю країни, ст. 41 ПК України, Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», а також ряду підзаконних актів з питань діяльності органів Держпраці України та порядку ведення трудових книжок, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позапланова перевірка проведена Відповідачем за наявності на те правових підстав у відповідності до вимог чинного законодавства, а встановлені у ході перевірки порушення Позивачем правил ведення трудових книжок працівників підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та висновками перевірки.

З такими висновками суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (п. 1 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення №96)).

Згідно пп. 6 п. 4 вказаного Положення №96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

У свою чергу ГУ Держпраці у Київській області є таким територіальним управлінням, юрисдикція якого поширюється на Київську область та місто Київ.

До набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України про затвердження порядку перевірок додержання законодавства про працю діє затверджений наказом Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 року №390 Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів (далі - Порядок №390), який визначає процедуру проведення Державною інспекцією України з питань праці (далі - Держпраці України) та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці у межах повноважень, визначених Конвенціями Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 08 вересня 2004 року № 1985-IV, та № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 08 вересня 2004 року № 1986-IV, Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2010 року № 1059 «Про затвердження критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності суб'єктами господарювання у частині додержання вимог законодавства про працю та визначається періодичність здійснення планових заходів державного нагляду (контролю)»,Положенням про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 386.

Відповідно до п. 2 Порядку №390 право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці (далі - Інспектор).

Пунктом 3 Порядку №390 передбачено, що Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб'єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення. Інспекторам забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду трудових спорів (абз. 4 п. 3 Порядку №390).

Приписи ч. 1 ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закону про державний нагляд) визначають, що підставами для здійснення позапланових заходів є, зокрема, обґрунтоване звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних прав. Позаплановий захід у цьому разі здійснюється тільки за наявності згоди центрального органу виконавчої влади на його проведення.

З наведеного випливає, що і положеннями Закону про державний нагляд, і приписами Порядку №390 передбачено можливість проведення позапланової перевірки суб'єкта господарювання на предмет дотримання вимог законодавства про працю за зверненням фізичних та/або юридичних осіб за обов'язкової наявності згоди Держпраці України на її проведення. При цьому форми такого звернення чинне законодавство не закріплює.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, підставою проведення перевірки, зокрема, ФОП ОСОБА_3, був лист ГУ СБ України від 12.04.2016 року №51/2/1-43741 (а.с. 101-102), адресований ГУ Держпраці у Київській області, в якому зазначено, що у ході виконання обов'язків з захисту економічного потенціалу України, а також попередженню, виявленню, припинення та розкриттю злочинів у сфері управління і економіки, отримано відомості про порушення вимог трудового законодавства підприємствами, які мають укладені договори з КП «Володимирський ринок». За результатами розгляду викладених у даному листі відомостей Держпраці України, керуючись, зокрема, приписами абз. 4 п. 3 Порядку №390, надала викладену у листі від 18.04.2016 року №4473/4/4.2-ДП-16 (а.с. 103-104) згоду на проведення перевірок, у тому числі ФОП ОСОБА_3

З урахуванням наведеного, судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що у ГУ Держпраці у Київській області були наявні правові підстави для проведення позапланової перевірки ФОП ОСОБА_3 на підставі абз. 4 п. 3 Порядку №390 та абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону про держнагляд.

Крім того, стверджуючи про порушення Відповідачем ряду положень Закону про державний нагляд при проведенні перевірки, Позивач не врахував, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону в редакції, що діяла до 01.01.2017 року, дія останнього не поширюється на відносини, що виникають під час здійснення заходів, зокрема, державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення.

Посилання Апелянта на те, що п. 3 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» встановлено заборону у 2015 та 2016 роках проводити перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік без дозволу Кабінету Міністрів України або заявки суб'єкта господарювання щодо його перевірки, або рішення суду, або згідно вимог КМК України, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» установлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Зазначене обмеження не поширюється:

з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;

з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Указаний Закон, на переконання судової колегії, направлений на врегулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів та передбачає внесення змін до податкового законодавства, і за своєю метою та змістом покликаний врегулювати саме податкові, а не будь-які інші правовідносини, зокрема й ті, які виникають у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ст. 1 ПК України останній регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Указаним Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності тих контролюючих органів, про які йдеться у пункті 41.1 статті 41 цього Кодексу. Зокрема, контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску, його територіальні органи. У складі контролюючих органів діють підрозділи податкової міліції.

Таким чином, обмеження на проведення перевірок підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами, встановлене Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», стосується виключно контролюючих органів, визначених у підпункті 41.1 ст. 41 ПК України, до яких Відповідач не належить.

З огляду на викладене твердження суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини норми п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» не поширюються, є обґрунтованим.

Аналогічна позиція узгоджується з висновками Вищого адміністративного суду України, що міститься, зокрема, в ухвалах від 02.02.2017 року у справі № К/800/6451/16, від 02.02.2017 року у справі № К/800/11844/16, від 15.12.2016 року у справі № К/800/2820/16, постановах від 22.02.2017 року у справі № К/800/9105/16, від 22.12.2016 року у справі № К/800/8784/16.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що законодавцем прийнято два нормативно-правових акти, якими запроваджено мораторії на проведення перевірок суб'єктів господарювання, а саме:

- Закон України від 28.12.2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», згідно п. 3 Прикінцевих положень якого у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України;

- Закон України від 28.12.2014 року №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», згідно п. 8 Прикінцевих положень якого перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня-червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

З наведеного вбачається, що норми Закону №76-VIII стосуються всіх контролюючих органів, крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України, тоді як норми Закону №71-VIII стосуються контролюючих органів, що забезпечують формування єдиної державної податкової, державної митної політики щодо адміністрування податків, тобто Державної фіскальної служби України та її територіальних органів, адже критеріями визначення переліку суб'єктів господарювання, на яких такі обмеження не поширюються, є, зокрема, обсяг доходу за попередній календарний рік, а також певний вид діяльності чи імпорт певного виду товарів.

Такі положення вказаних нормативних актів роблять послідовною позицію законодавчого органу, яким в один день прийняті різні за змістом норми щодо одних і тих самих правовідносин, зокрема, щодо обмеження повноважень контролюючих органів у проведенні перевірок суб'єктів господарювання.

Відтак, правовідносини, пов'язані із встановленням обмеження на проведення перевірок органами Держпраці України, регулювались саме Законом №76-VIII, а не Законом № 71-VIII, та в часовому вираженні тривали протягом січня-червня 2015 року і закінчились 01.07.2015 року, про що вірно зазначив Окружний адміністративний суд м. Києва.

Водночас, як було встановлено раніше, спірна перевірка проведена у липні 2016 року, тобто не порушує обмеження на проведення перевірок, встановлені Законом №76-VIII.

Оцінюючи твердження Апелянта про неврахування судом першої інстанції ненадання Інспектором Позивачу підстави для проведення перевірки, службового посвідчення та нездійснення посадовою особою ГУ Держпраці у Київській області запису в журналі перевірок, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 4 Порядку №390 Інспектор має право на проведення перевірки за наявності у нього службового посвідчення та направлення на перевірку.

Інших документів, що є підставою для початку проведення позапланової перевірки Інспектором Держпраці, спеціальний нормативно-правовий акт не містить.

Як вбачається з матеріалів справи, із направленням на проведення перевірки від 06.07.2016 року №949 ФОП ОСОБА_3 була ознайомлена 07.07.2016 року, про що свідчить її підпис на такому направленні (а.с. 15), запис в журналі реєстрації перевірок Інспектором Марченко О.Ю. було вчинено 07.07.2016 року (а.с. 34), в якому, поряд з іншим зазначено номер службового посвідчення особи - №158, який збігається з номером службового посвідчення Інспектора, копію якого надано Відповідачем на вимогу суду апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що посадовою особою ГУ Держпраці у Київській області перед початком проведення позапланової перевірки ФОП ОСОБА_3 були надані всі необхідні документи, наявність яких дозволяє суб'єкту владних повноважень приступити до здійснення контролюючого заходу, у зв'язку з чим твердження Окружного адміністративного суду м. Києва про те, що перевірка була проведена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством України, є обґрунтованим.

Відповідно до п. 7 Порядку №390 за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.

Отже, у разі виявлення порушень законодавства про працю, посадові особи територіальних органів Держпраці України наділені повноваженнями вносити, зокрема, приписи про усунення виявлених порушень.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про відповідність оскаржуваного припису вимогам чинного законодавства, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 24 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації.

Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після початку проходження стажування.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Приписи п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 (далі - Інструкція №58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Трудові книжки ведуться на студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності.

На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи.

Зі змісту наведеного випливає, що у випадку укладення трудового договору з фізичною особою його письмова форма є обов'язковою. При цьому трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту акту перевірки від 08.07.2016 року №26-202/771, у письмових поясненнях ФОП ОСОБА_3 зазначає, що працівник ОСОБА_5 перебуває на стажуванні з 25.06.2016 року відповідно до трудової угоди. У своїх поясненнях ОСОБА_5 зазначає, що запис до трудової книжки про прийняття її на роботу не зроблено, а трудова книжка перебуває у неї. Як вірно підкреслив суд першої інстанції, наказ чи розпорядження про прийняття ОСОБА_5 на роботу не видавався, а жодних записів у трудовій книжці особи, на момент проведення перевірки, не був здійснений, що підтверджується, зокрема, копією трудової книжки ОСОБА_5 від 02.04.1997 року серії НОМЕР_1.

Твердження Апелянта про те, що пояснення Інспектору ОСОБА_5 надавалися під тиском останнього на завідомо заготовленому бланку, а факт порушення трудового законодавства не підтверджено жодними документами, судова колегія оцінює критично з огляду на те, що, по-перше, матеріалами справи не підтверджується вчинення будь-якого тиску Відповідача на ОСОБА_5 у ході надання пояснень останньою, по-друге, відсутність належного документального оформлення трудових відносин з працівником як раз і підтверджується відсутністю таких документів.

Щодо посилання ФОП ОСОБА_3 на неврахування судом проходження ОСОБА_5 стажування у період з 25.06.2016 року по 06.10.2016 року, під час якого остання не перебувала у трудових відносинах з Позивачем, що, на переконання Апелянта, відображено у нотаріально завірених заявах (а.с. 35, 36), судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Системний аналіз положень КЗпП України та Інструкції №58 дає підстави для висновку, що сам по собі період стажування особи не фіксується відповідним записом у трудовій книжці. Водночас, матеріалами справи не підтверджується, що ОСОБА_5 проходила стажування у ФОП ОСОБА_3, оскільки відповідних наказу чи розпорядження з питань стажування ОСОБА_5 Позивачем надано не було, у той час як у ході перевірки встановлено факт перебування на робочому місці ОСОБА_5 під час виконання трудових обов'язків.

З урахуванням наведеного, зважаючи на відсутність доказів проходження стажування ОСОБА_5 у ФОП ОСОБА_3 та встановлені у ході перевірки обставини виконання працівником свої трудових обов'язків перед Позивачем, судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного припису.

Посилання Апелянта на те, що викладена у приписі вимога Інспектора щодо укладення трудового договору з особою, яка не є працівником, оскільки вона перебуває на стажуванні та може стати працівником лише у майбутньому, є неправомірною, колегією суддів оцінюється критично, оскільки такого формулювання оскаржуваний припис не містить. Натомість, даний акт індивідуальної дії містить виключно вимогу щодо приведення у відповідність діяльності положенням ч. 3 ст. 24 та ч. 2 ст. 48 КЗпП України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної служби України з питань праці у Київській області про визнання протиправними дій та скасування рішення - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.