Справа № 466/9965/16-а
Суддя: Кавацюк В. І.
Дата ухвалення: 2017-09-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 466/9965/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» вересня 2017 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого - судді Кавацюка В.І

при секретарі Мазур Ю.В., Луців К.І.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова про визнання дій протиправними, скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання до вчинення дій,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась в суд з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Личаківському районі м. Львова про визнання дій неправомірними та зобов'язання до вчинення дій.

Як на підставу своїх вимог зазначала про те, що в період 31 жовтня 1994 року по 25 липня 1996 року вона працювала на посаді секретаря друкарки прокуратури Львівської області, а в подальшому з 25 липня 1996 року по 27 серпня 2000 року - на посаді старшого інспектора прокуратури Львівської області, з 27 серпня 2000 року - на різних прокурорсько-слідчих посадах у прокуратурі Львівської області, а з 01 квітня 2015 року прийнята на посаду прокурора відділу роботи з кадрами прокуратури Львівської області. Станом на час призначення її, ОСОБА_3, на посаду, а саме: з 31 жовтня 1994 року для органів прокуратури ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 05.10.1995 р. № 358/95-ВР) передбачалося, що пенсії за вислугу років призначаються працівникам незалежно від віку з вислугою років не менше 20 років.

З огляду на це, 18 липня 2016 року вона звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова з письмовою заявою про призначення пенсії за вислугою років, однак відповідачем було прийнято рішення №2455 від 18 липня 2016 року про відмову у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до вимог ст.86 Закону України «Про прокуратуру» та п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213. При цьому вказано, що із 1 червня 2015 року по даний час пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» в порядку та на умовах, визначених вищезгаданим Законом, не призначають (не перераховують).

Вважає, що відмова Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова стосовно призначення їй пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», є необгрунтованою, протиправною та такою, що грубо порушує її конституційні права на соціальний захист і пенсійне забезпечення, передбачені Конституцією України, іншими Законами України з наступних підстав.

Її загальний трудовий стаж на момент подачі заяви про призначення пенсії становить 21 рік 7 місяців 26 днів, з них трудовий стаж на посадах прокурора складає 15 років 10 місяців 21 день.

Зазначене підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1, яка згідно вимог ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (від 05.11.1991р. №1788-ХІІ) є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

Водночас, як убачається з листа відповідача від 19 липня 2016 рокуза №6326/03-17 про відмову у призначенні пенсії, при прийнятті такого рішення відповідач керувався вимогами ст.86 Закону України «Про прокуратуру» (№ 1697-VII від 14.10.2014 р.).

Однак, дані посилання відповідача є необґрунтованими, оскільки при призначенні їй пенсії слід керуватись вимогами ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-XII (в редакціях Закону України від 05.10.1995 р.№ 358/95-ВР та Закону України від 12.07.2001р. №2663-ІІІ), втиходчи з наступного.

Так, станом на час призначення її на посаду 31 жовтня 1994 року ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р №1789-XII (в редакції Закону України від 05.10.1995 р. № 358/95-ВР) передбачалося, що пенсії за вислугу років призначаються працівникам прокуратури, яким присвоєно класні чини, із стажем роботи в органах прокуратури 20 років і більше, а також працівникам, які займають прокурорські посади та не мають вислуги 20 років, якщо стаж служби в органах прокуратури становив не менше 12 років при загальному стажі роботи 20 років і більше.

З огляду на викладене, вона, позивач, обґрунтовано розраховувала на реалізацію закріпленого цією нормою Закону права на пільгову пенсію, з початку своєї професійної діяльності в органах прокуратури.

У подальшому ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ) встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Реально сподіваючись на застосування до неї вказаної норми Закону, вона пропрацювала на посадах прокурора в органах прокуратури України 15 років 10 місяців 21 день (при загальному стажі 21 рік 7 місяців 26 днів).

При цьому, згідно з ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001р. №2663-ІІІ) пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі.

До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у ст 56 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 р. №2663-ІІІ), в т.ч., у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, а також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років (ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-XII, в редакції Закону України від 12.07.2001р. № 2663-ІІІ).

Вимога щодо обов'язкової наявності в особи, яка в органах прокуратури обіймає посаду державного службовця, вищої юридичної освіти для врахування періоду роботи на посадах до стажу роботи (вислуги років), що відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, законодавчо передбачена після введення в дію відповідної редакції Закону України «Про прокуратуру» лише 27.07.2001 року (на підставі Закону України від 12.07.2001 р. № 2663-III «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру»»).

Згідно зі ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а відтак на правовідносини стосовно права позивача на пенсійне забезпечення за вислугу років не поширюються вищевказані положення ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» і відповідно відсутність в позивача диплому про вищу юридичну освіту у період її роботи з 31 жоврня 1994 року по 27 серпня 2000 року на посадах державного службовця не може бути підставою для відмови в зарахуванні цих періодів до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.

Щодо застосування у часі вимог ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. № 1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 р.№ 2663-ІІІ), то у висновках Верховного Суду України про правильне застосування положень ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991р. №1789-ХІІ зазначено, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи людини і громадянина не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо ( рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій ).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Подані у справі докази в обгрунтування позовних вимог доводять, що відповідно до вимог ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5.11.1991р. №1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001р. №2663-111) її , ОСОБА_3, стаж роботи, який становить понад 20 років, дає їй право на пенсію за вислугою років.

Крім цього, із вищенаведених норм матеріального права, які відображені у рішеннях Конституційного Суду України, випливає, що не може бути звужено її право на призначення пенсії у зв'язку з вимогами ст.86 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. № 213, згідно яких з 01 червня 2015 року пенсії за вислугу років не призначаються.

З огляду на такі обставини просить постановити рішення, яким визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова щодо відмови у призначенні їй пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05 жовтня 1995 року №358/95 ВР та Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ), скасувати рішення №2455 від 18 липня 2016 року Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова про відмову у призначенні їй такої пенсії та зобов'язати відповідача здійснити призначення їй, ОСОБА_3 пенсії за вислугу років з 18 липня 2016 року відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (у редакції Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ), виходячи із розрахунку 90 % від суми її місячної (чинної) заробітної плати, без обмеження максимального розміру пенсії.

В процесі судового розгляду Управління Пенсійного фонду України у Личаківському районі м. Львова було замінено на належного відповідача - його правонаступника Личаківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 вимоги ОСОБА_3 підтримав, зіславшись на обставини, які викладені в адміністративному позові та долучених до матеріалів справи письмових поясненнях.

Представники Управління Пенсійного фонду України у Личаківському районі м. Львова та його правонаступника Личаківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Львові ОСОБА_6 та ОСОБА_2 в судовому засіданні проти заявлених позивачем вимог заперечили, зіславшись на доводи, які викладені в долученому до справи письмовому запереченні №11417/10-15 від 29.12.2016 року.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з положеннями ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачено Конституцією та законами України.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 безперервно працює в органах прокуратури Львівської області з 31 жовтня 1994 року по даний час, в тому числі: з 31 жовтня 1994 року по 24 липня 1996 року - на посаді друкарки прокуратури Львівської області; з 25 липня 1996 року по 26 серпня 2000 року - на посаді старшого інспектора прокуратури Львівської області; з 27 серпня 2000 року по 13 листопада 2001 року - на посаді помічника прокурора м. Львова; з 14 листопада 2001 року по 29 квітня 2002 року - на посаді в.о. старшого помічника прокурора Львівської області з питань розгляду листів та прийому громадян; з 30 квітня 2002 року призначена на посаду заступника прокурора Залізничного району м. Львова; з 23 жовтня 2012 року - працювала на посаді прокурора відділу підтримання державного обвинувачення в судах прокуратури Львівської області; з 21 листопада 2012 року - працювала на посаді старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Львівської області; з 22 жовтня 2013 року - перебувала на посаді заступника прокурора Франківського району м. Львова; з 19 травня 2014 року - працювала на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Львівської області; з 01 квітня 2015 року по даний час обіймає посаду прокурора відділу роботи з кадрами прокуратури Львівської області. Наведене підтверджується даними трудової книжки позивача.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач зверталася до Управління Пенсійного фонду України у Личаківському районі м. Львова із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5.11.1991р. № 1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001р. №2663-ІІІ), однак листом від 19.07.2016 року № 6326/03-17, з посиланням на рішення про відмову у призначенні пенсії від 18.07.2016 р. № 2455, їй відмовлено у призначенні пенсії на підставі положень ст.86 Закону України «Про прокуратуру» та відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 р. №213, згідно з яким, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким призначаються пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються трудові пенсії, зокрема, за вислугу років.

Постановою Верховного Суду України від 22.04.2014 року визначено зміст понять «трудовий стаж», «спеціальний стаж» та «вислуга років».

Так, спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов'язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред'являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Стаття 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Правом вислуги років користуються різні категорії осіб, у тому числі й прокурорсько-слідчі працівники на підставі Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців.

Частиною 6 зазначеної статті визначено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Аналогічна норма передбачена також ч.6 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» (2014 року), відповідно до якої до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

Чинним на час роботи позивача друкаркою та старшим інспектором прокуратури Львівської області законодавством, зокрема Законом України «Про державну службу», визначено поняття державної служби, яка полягає у професійній діяльності осіб (державні службовців), які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави. Посадовими особами є, зокрема, державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Відповідач, відмовляючи у призначенні пенсії позивачу, посилався на ту обставину, що згідно Закону України «Про прокуратуру» період роботи позивача з 31 жовтня 1994 року по 26 серпня 2000 року не зараховується до вислуги років, оскільки посади, на яких працювала позивач за вказаний період не зазначені у ст. 15 цього Закону, що дає право на пенсію, згідно статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Разом з тим, відповідачем не оспорюється перебування позивача на державній службі в органах прокуратури Львівської області у період роботи з 31 жовтня 1994 року по 24 липня 1996 року на посаді друкарки прокуратури Львівської області та з 25 липня 1996 року по 26 серпня 2000 року на посаді старшого інспектора прокуратури Львівської області.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993р. №3723-XII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Приписами ч. 1 ст.2 Закону України «Про державну службу» встановлено, що посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» також передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Наказом Головного Управління Державної служби України від 01 вересня 1999 року №65 затверджено Довідник типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців відповідно до п.2.6 якого державний службовець повинен мати, як правило, повну вищу освіту (освітньо-кваліфікаційний рівень - спеціаліст, магістр) за спеціальностями галузі «Державне управління» або іншими, професійно орієнтованими для державної служби з додатковим підвищенням кваліфікації за професійними програмами вказаної галузі, а на посадах спеціалістів VII категорії державних службовців припустиме використання фахівців з базовим рівнем вищої освіти (бакалавр).

Відповідно до копії диплому НОМЕР_2, виданого 22.06.2001, позивач навчалась у Львівському національному університеті ім. Івана Франка за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію - юрист.

Суд звертає увагу на те, що вимога щодо обов'язкової наявності в особи, яка в органах прокуратури обіймає посаду державного службовця, вищої юридичної освіти для врахування періоду роботи на посадах до стажу роботи (вислуги років), що відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» дає право на пенсійне забезпечення за вислугу років, законодавчо передбачена після введення в дію відповідної редакції Закону України «Про прокуратуру» лише 27.07.2001 року (на підставі «Про прокуратуру»).

Згідно ст.22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а відтак на правовідносини стосовно права позивача на пенсійне забезпечення за вислугу років не поширюються вищевказані положення ч.6 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» і відповідно відсутність в позивача диплому про вищу юридичну освіту у період її роботи з 31 жовтня 1994 року по 27 серпня 2000 року на посадах державного службовця не може бути підставою для відмови в зарахуванні цих періодів до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.

У ч.1 ст.11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як встановлено судом, відповідач, відмовляючи ОСОБА_3 у зарахуванні періодів її роботи в органах прокуратури до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, з мотивів відсутності посад на яких працювала позивач за оспорюваний період у статті 15 Закону України «Про прокуратуру», не діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто діяв неправомірно, чим порушив право позивача на зарахування періодів її роботи до стажу який дає право на пенсію за вислугу років, в зв'язку з чим таке право потребує судового захисту.

Відповідачем не доведено правомірності відмови позивачу у зарахуванні періодів роботи з 31 жовтня 1994 року по 24 липня 1996 року та з 25 липня 1996 року по 26 серпня 2000 року за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Крім цього, суд вважає протиправною відмову відповідача у призначенні пенсії позивачу за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5.11.1991р. № 1789-ХІІ (в редакції Закону України від 12.07.2001р. №2663-ІІІ) із посиланням на ст.86 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213, виходячи з наступного.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання що призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

У п. 5 Прикінцевих положень Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року зазначено, що 01 червня 2015 року скасовуються норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначені відповідно Закону України «Про прокуратуру». У зв'язку з вищенаведеним з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах вищезазначеного Закону, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Однак, відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно - правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Положеннями ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Приписами ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з вимогами ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами ст. ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22 травня 2008 року Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Також Конституційний суд України у рішенні від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження, а саме: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Визнання ж Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

У рішенні Конституційного Суду України №1-9/2015 від 13.05.2015 року зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 1, частина перша, друга статті 8, частина друга статті 19 Конституції України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України). За Конституцією України Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Конституції та законів України, в тому числі у сфері соціального захисту (пункт 1,3 статті 116).

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що оскільки Конституція України, згідно зі статтею 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

На момент призначення позивача на роботу в органах прокуратури України (31 жовтня 1994 року) діяв Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакції від 12 липня 2001р.) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

На момент звернення позивача до Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії її загальний стаж роботи в органах прокуратури становив 21 рік 7 місяці 26 днів, що підтверджується даними трудової книжки.

Таким чином, позивач набула право виходу на пенсію після набуття нею стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На теперішній час діє Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII, частиною першою статті 86 якого встановлено, що прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Таким чином, статтею 86 Закону № 1697-VII збільшено стаж роботи позивача, що дає їй право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакціях від 05 жовтня 1995 року та від 12 липня 2001 року), з 20 до 22 років 6 місяців, що є звуженням прав позивача в розумінні Конституції України. Аналогічним чином звуженням прав позивача в розумінні Конституції України є скасування з 01 червня 2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання що призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру», передбачене Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, на яке посилається відповідач.

Таким же чином звужує зміст та обсяг прав і свобод особи, яка має право на пенсію за вислугу років, ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 8 липня 2011 року (в редакції від 01 травня 2016 року), згідно з якою максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, та тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Податкового кодексу України, Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати 10740 гривень, а також п. 1 Розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, яким внесено зміни до частини 15 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII (в редакції Закону України від 12.07.2001 №2663-ІІІ) щодо обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 № 3477-IV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S.A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічну правову позицію щодо права власності особи сформульовано Європейським судом з прав людини і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства» (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ (в редакціях від 05 жовтня 1995 року та від 12 липня 2001 року), яка діяла на момент призначення та перебування позивача на службі в органах прокуратури на прокурорсько-слідчих посадах, та які були звужені ст. 86 Закону № 1697-VII і скасовані Законом від 02.03.2015 № 213-VIII.

Аналогічну правову позицію висловлено в ухвалах Київського апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року у справі №750/6280/16-а та від 22 вересня 2016 року у справі № 752/5405/16-а, від 06 жовтня 2016 року у справі №754/8984/16-а, від 02 грудня 2015 року у справі № 750/6743/15-а, Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року у справі №607/18146/15-а, Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року у справі № 205/2740/16-а та інших.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та враховуючи наведені вище норми матеріального права, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_3 є обґрунтований та такий, що підлягає до задоволення в повному обсязі.

Доводи представників відповідача в заперечення позову, на думку суду, є непереконливими, а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення і відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Із матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з адміністративним позовом ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 551, 21 грн., який підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 9, 10, 69, 70, 71, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 167 КАС України, ст.ст.19, 22, 58, 64 Конституції України, ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» 1789-ХІІ (в редакції від 12 липня 2001 року), суд

п о с т а н о в и в:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова, правонаступником якого є Личаківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова, щодо відмови ОСОБА_3 у призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05 жовтня 1995 року №358/95 ВР та Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ).

Скасувати рішення №2455 від 18 липня 2016 року Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова, правонаступником якого є Личаківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова, про відмову у призначенні ОСОБА_3 пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакціях Закону України від 05 жовтня 1995 року №358/95 ВР та Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ).

Зобов'язати Личаківське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова здійснити призначення ОСОБА_3 пенсії за вислугу років з 18 липня 2016 року відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (у редакції Закону України від 12 липня 2001 року №2663-ІІІ), виходячи із розрахунку 90 % від суми її місячної (чинної) заробітної плати, без обмеження максимального розміру пенсії.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,21 грн. (п'ятсот п'ятдесят одну гривню двадцять одну копійку).

Постанова може бути повністю або частково оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з моменту її проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

Суддя В. І. Кавацюк