Справа № 808/906/17
Суддя: Матяш Ольга Віталіївна
Дата ухвалення: 2017-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 року , о 15-30 годині,Справа № 808/906/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд

у складі: головуючого - судді Матяш О.В.,

за участю секретаря Новікової Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя

справу за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Київської міської митниці ДФС України, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві

про визнання вимоги незаконною, бездіяльності протиправною, зобовязання вчинити дії й стягнення моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, зазначивши в заяві, що 09.02.2015 ним було подано до Київської міської митниці ДФС (надалі митниця, відповідач 1) митну декларацію №100260006/2015/480005 та пакет документів, відповідно до вимог Митного кодексу України, в якій було заявлено до митного оформлення предмети колекціонування, що становлять історичний інтерес - серійні легкові автомобілі: марки Jaguar, моделі ХК 120, модифікації SE, 1954 року випуску; марки Studebacker з кузовом Touring, 1924 року випуску; марки Chrysler, моделі 62, 1928 року випуску. Вказані автомобілі були придбані в Сполучених Штатах Америки з метою їх подальшої реставрації, зберігання та демонстрування як предметів колекції в музеї м. Запоріжжя. Проте, рішенням Київської митниці про визначення коду товару №КТ-117-2015 завезені товари були класифіковані як транспортні засоби за кодами згідно з УКТЗЕД НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Позивач вказує, що через таке рішення він не зміг задекларувати дані товари, оскільки вони в розумінні поняття транспортних засобів, визначеного пп. 58, 60 п. 1 ст. 4 Митного кодексу України, не можуть бути допущені до участі у дорожньому русі відповідно до ст.ст. 29, 31, 33 Закону України «Про дорожній рух» та ст.ст. 2, 3 Закону України «Про деякі питання ввезення на митну територію України транспортних засобів» через те, що їх конструкція і технічний стан не відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, зокрема екологічним нормам не нижче «ЄВРО-4», також вони не мають сертифікату на відповідність цим вимогам.

Позивач наголошує, що своїм рішенням відповідач поставив його в ситуацію, коли він не міг вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном, так як не міг здійснити митне оформлення вказаних автомобілів за тими кодами УКТЗЕД, які визначив митний орган. У звязку із цим він був вимушений помістити дані товари на склад відповідача. Не погоджуючись із прийнятим рішенням відповідача, він звернувся до суду із позовом про його скасування. Ухвалою Вищого адміністративного суду України у справі №К/800/38533/15 скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2015 та залишено в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.06.2015 у справі №826/6468/15. Останьою задоволено його позов до Київської митниці та визнано протиправним й скасовано рішення про визначення коду товару №КТ-117-2015 від 11.02.2015. Скасування вищевказаного рішення спростувало причини передачі автомобілів на склад митного органу, оскільки судом було підтверджено відсутність законодавчих заборон чи обмежень на ввезення на митну територію України вищевказаних культурних цінностей, оскільки вони звільнені від сплати митних платежів. Дані культурні цінності було випущено у вільний обіг, проте на прохання видати їх йому як їх власнику відповідач відмовив й надав письмову вимогу від 09.12.2015 «Про повернення автомобілів», якою висловив вимогу про сплату 548347,71 гривень за зберігання транспортних засобів на складі митниці.

Позивач зазначає, що у звязку із відсутністю коштів на сплату усієї суми ним було сплачено кошти у розмірі 221101,78 гривень та забрано зі складу митниці лише один автомобіль - марки Jaguar, моделі ХК 120, модифікації SE, 1954 року випуску.

Позивач не погоджується із вимогою відповідача про сплату коштів, вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, оскільки автомобілі перебували на складі відповідача через прийняття незаконного рішення №КТ-117-2015 від 11.02.2015, що було визнано протиправним і скасовано в судовому порядку. Позивач вказує, що він не міг здійснити митне оформлення товарів як культурних цінностей вчасно і без поміщення на склад митниці саме внаслідок незаконного рішення митного органу. Зазначає, що внаслідок такої вимоги він поніс фактичні витрати за зберігання одного автомобіля у сумі 224418,31 гривень (враховуючи банківську комісію у розмірі 3316,53 гривень) та зазнав значних душевних страждань та переживань.

Позивач в уточненому адміністративному позові від 12.06.2017 просить:

- визнати незаконною вимогу про оплату витрат митного органу за зберігання товарів - серійних легкових автомобілів: марки Jaguar, моделі ХК 120, модифікації SE, 1954 року випуску; марки Studebacker з кузовом Touring, 1924 року випуску; марки Chrysler, моделі 62, 1928 року випуску, що належать ОСОБА_1, під митним контролем на складі Київської міської митниці ДФС, висловлену Київською міською митницею ДФС у листі від 09.12.2016;

- визнати протиправною бездіяльність вказаної митниці, яка полягає у неповерненні зі складу митниці належних йому легкових автомобілів: марки Jaguar, моделі ХК 120, модифікації SE, 1954 року випуску; марки Studebacker з кузовом Touring, 1924 року випуску; марки Chrysler, моделі 62, 1928 року випуску;

- зобовязати митницю видати йому серійний легковий автомобіль марки Studebacker з кузовом Touring, 1924 року випуску, та серійний легковий автомобіль марки Chrysler, моделі 62, 1928 року випуску, оформлені згідно митної декларації №100260006/2016/245573 від 08.12.2016, без стягнення з нього платежів за їх зберігання на складі Київської міської митниці ДФС;

- стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на його користь завдану незаконною вимогою і протиправною бездіяльністю митниці матеріальну шкоду у сумі 224418,31 гривень;

- стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на його користь завдану незаконною вимогою та протиправною бездіяльністю митниці моральну шкоду у сумі 10000 гривень;

- стягнути із Державного бюджету України на його користь понесені ним судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримує. Щодо розміру судових витрат, які він просить стягнути на користь позивача, пояснив, що вони складаються з 4198,82 гривень безпосередньо судового збору та 34,64 гривень банківської комісії за перерахування судового збору до Державного бюджету України.

В судовому засіданні представник Київської митниці позов не визнає з підстав, викладених в запереченнях проти позову, вказує, що транспортні засоби позивача були розміщені на складі митниці на підставі поданої ним заяви, що спростовує твердження позивача про звільнення його від сплати витрат за зберігання товару на митному складі внаслідок скасування судами рішення про визначення коду товару. Вказує, що позивач замість розміщення товару на складі міг заявити товари до митного оформлення за кодами і розмірами платежів, визначеними митницею, та після скасування судом рішення про визначення коду товару повернути собі митні платежі. Крім того, він мав можливість вивезти автомобілі за межі митної території України і здійснити їх ввезення після скасування судом рішення про визначення коду товару. Просить відмовити в позові.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві в судове засідання не зявися. В матеріалах справи наявні письмові заперечення проти адміністративного позову, в яких він просить відмовити в позові, розглянувши справу без його участі. В обґрунтування заперечень зазначає, що оскільки позивачем не було встановлено в судовому порядку незаконності дій митниці, тому в позовних вимогах щодо відшкодування збитків необхідно відмовити. Вказує, що у разі визнання таких дій незаконними, шкода повинна стягуватися з рахунків тієї бюджетної організації, яка завдала такої шкоди.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 09.02.2015 ОСОБА_1 подав до Київської міської митниці митну декларацію №100260006/2015/480005, відповідно до якої заявив до митного офор-млення предмети колекціонування, що становлять історичний інтерес, культурну цінність:

- серійний легковий автомобіль марки Jaguar, моделі ХК 120, модифікації SE, 1954 року випуску;

- серійний легковий автомобіль марки Studebacker з кузовом Touring, 1924 року випуску, у розібраному стані;

- серійний легковий автомобіль марки Chrysler моделі 62, 1928 року випуску, у розібраному стані.

Судом встановлено, що до вказаної вище декларації №100260006/2015/480005 були додані, зокрема: міжнародна товарно-транспортна накладна (CMR) №000446 від 04.02.2015 ; коносамент (Bill of Lading) APHU7144475 від 19 вересня 2014 року; інвойси від 09.04.2014 №№687732,687733,687735; експертні висновки Державного політехнічного музею при НТУУ «КПІ» від 29.09.2014 №550/09, від 14.10.2014, №551/10, від 15.10.2014 №553/10; рішення органу з сертифікації ТОВ «УКР-ТЕСТ-Стандарт» від 06.02.2015 №908.

Зазначений вище товар за кодом УКТ ЗЕД позивачем віднесено до коду НОМЕР_3 - колекції та предмети колекціонування із зоології, ботаніки, мінералогії, анатомії або такі, що становлять історичний, археологічний, палеонтологічний, етнографічний чи нумізматичний інтерес.

11.02.2015 митницею було прийнято рішення про визначення коду товару №КТ-117-2015, яким автомобіль марки Jaguar, моделі ХК 120, модифікації SE, 1954 р.в. та автомобіль марки Studebacker з кузовом Touring, 1924 р.в. за кодом УКТЗЕД віднесено до НОМЕР_1 (автомобілі легкові та інші моторні транспортні засоби, призначені головним чином для перевезення людей (крім моторних транспортних засобів товарної позиції 8702), включаючи вантажопасажирські автомобілі-фургони та гоночні автомобілі з робочим об'ємом циліндрів двигуна понад 3000 см 3, що використовувалися понад 5 років), а автомобіль марки Chrysler моделі 62, 1928 р.в. - НОМЕР_2 (автомобілі легкові та інші моторні транспортні засоби, призначені головним чином для перевезення людей (крім моторних транспортних засобів товарної позиції 8702), включаючи вантажопасажирські автомобілі-фургони та гоночні автомобілі з робочим об'ємом циліндрів двигуна понад 1500 см 3, але не більш як 3000 см 3, що використовувалися понад 5 років).

Вважаючи зазначене вище рішення №КТ-117-2015 протиправним та таким, що порушує законні права й інтереси позивача, останній звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Київської міської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення про визначення коду товару, й постановою вказаного суду від 19.06.2015 в адміністративній справі №826/6468/15 позов задоволено й визнано протиправним та скасовано вищевказане рішення митного органу. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2015 вказану постанову скасовано, прийнято нову,я кою в позові відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.10.2016 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2015 скасовано, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.06.2015 залишено в силі.

09.12.2016 позивач звернувся до митниці із заявою про повернення вищевказаних автомобілів, проте листом від 09.12.2016 «Про повернення автомобілів» його повідомлено про необхідність сплати витрат за зберігання товарів на складах митного органу у розмірі 548347,71 гривень. Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить із наступного.

Законодавство України з питань державної митної справи складається з Конституції України, Митного кодексу України (надалі МК України), інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 Митного кодексу України, з міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Відносини, пов'язані із справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування (ч.ч. 1, 2 ст. 1 МК України).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 69 МК України, товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТ ЗЕД. Органи доходів і зборів здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТ ЗЕД. Органи доходів і зборів здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТ ЗЕД.

Основні правила інтерпретації УКТЗЕД затверджені та є додатком до Закону України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 N 584-VII, який набрав чинності з 01.01.2014.

Як свідчать матеріали справи, визначення митним органом коду товару, ввезеному позивачем на митну територію України, було визнано судовим рішенням, що набрало законної сили, протиправним. Водночас, на період судового оскарження рішення митного органу вищенаведені автомобілі були поміщені на склад митниці, згідно з заявою позивача від 11.02.2015.

Згідно з ч. 1 ст. 238 МК України, обов'язковій передачі органу доходів і зборів для зберігання підлягають:

1) товари, не пропущені під час ввезення на митну територію України внаслідок установлених законодавством заборон чи обмежень на їх ввезення в Україну або транзит через територію України і не вивезені з території України у день їх ввезення;

2) товари, що ввозяться громадянами на митну територію України і підлягають оподаткуванню митними платежами, якщо вони не сплачені;

3) товари, які до закінчення встановлених статтею 204 цього Кодексу строків тимчасового зберігання під митним контролем на складах тимчасового зберігання, складах організацій - отримувачів гуманітарної допомоги, митних складах не були задекларовані власником або уповноваженою ним особою до відповідного митного режиму або такі, що декларувалися, але щодо яких після закінчення строків зберігання під митним контролем двічі надавалася відмова у митному оформленні в порядку, встановленому цим Кодексом;

4) товари, граничний строк перебування яких під митним контролем на території зони митного контролю закінчився;

5) товари, транспортні засоби комерційного призначення, які перебувають під митним контролем і за якими власник або уповноважена ним особа не звернулися до закінчення граничних строків, встановлених статтею 199 цього Кодексу;

6) товари, заявлені у режим відмови на користь держави відповідно до глави 26 цього Кодексу;

7) товари, які були виявлені (знайдені) під час здійснення митного контролю в зонах митного контролю та/або у транспортних засобах, що перетинають митний кордон України, і власник яких невідомий;

8) зразки товарів і техніко-технологічна документація, взяті органами доходів і зборів для проведення класифікації товарів відповідно до статті 356 цього Кодексу;

9) зразки товарів та документація, одержані органами доходів і зборів під час здійснення верифікації сертифікатів походження товару відповідно до статті 47 цього Кодексу;

10) проби та зразки товарів, необхідні для проведення експертизи у справах про порушення митних правил, взяті відповідно до статті 517 цього Кодексу;

11) зразки товарів, одержані органами доходів і зборів відповідно до частини четвертої статті 401 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 238 МК України, крім товарів, зазначених у частині першій цієї статті, на складах органів доходів і зборів можуть зберігатися:

1) товари, що знаходяться на тимчасовому зберіганні під митним контролем відповідно до глави 29 цього Кодексу;

2) товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, якщо їх митне оформлення не може бути завершено у день пред'явлення органу доходів і зборів, а також в інших випадках на прохання власників таких товарів, транспортних засобів або уповноважених ними осіб;

3) товари, що вивозяться за межі митної території України та після закінчення митного оформлення зберігаються під митним контролем до фактичного їх вивезення;

4) товари, які перебувають у митному режимі транзиту відповідно до статті 90 цього Кодексу;

5) товари, які перебувають у митному режимі митного складу відповідно до статті 121 цього Кодексу;

6) товари, транспортні засоби комерційного призначення, вилучені відповідно до статті 511 цього Кодексу;

7) товари, доставлені перевізником до органу доходів і зборів призначення відповідно до пункту 4 частини першої статті 191 цього Кодексу;

8) товари, митне оформлення яких призупинено відповідно до статей 399 і 400 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 239 МК України, під складами органів доходів і зборів розуміються складські приміщення, резервуари, криті та відкриті майданчики, холодильні чи морозильні камери, які належать органам доходів і зборів або використовуються ними і спеціально обладнані для зберігання товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Товари, заявлені у різні митні режими, повинні зберігатися на складах органів доходів і зборів окремо, з дотриманням порядку, встановленого цим Кодексом для відповідних митних режимів.

Порядок роботи складу митного органу визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно з ч. 6 ст. 239 МК України, витрати органів доходів і зборів на зберігання товарів, транспортних засобів, зазначених у пунктах 1-5 частини першої та у частині п'ятій статті 238 цього Кодексу, відшкодовуються власниками цих товарів, транспортних засобів або уповноваженими ними особами.

Згідно з ч. 1 ст. 240 МК України, товари, транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у пунктах 1-3, 5 частини першої та у пунктах 1-4, 7 частини п'ятої статті 238 цього Кодексу, можуть зберігатися на складах органів доходів і зборів протягом 90 днів, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Відповідно до ст. 242 МК України, товари, що зберігаються на складах органів доходів і зборів під митним контролем, можуть бути видані їх власникам або уповноваженим ними особам, а також особам, до яких протягом строку зберігання перейшло право власності на ці товари або право володіння ними, лише після митного оформлення зазначених товарів, відшкодування витрат органів доходів і зборів на їх зберігання та сплати відповідних митних платежів.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що дійсно обовязковій передачі органу доходів і зборів підлягає визначений частиною першою статті 238 МК України перелік товарів, серед яких, зокрема, є товари, що ввозяться громадянами на митну територію України і підлягають оподаткуванню митними платежами, якщо вони не сплачені. При цьому, також на складах органів доходів і зборів можуть зберігатися товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, якщо їх митне оформлення не може бути завершено у день пред'явлення органу доходів і зборів, а також в інших випадках на прохання власників таких товарів, транспортних засобів або уповноважених ними осіб.

Водночас, як свідчать матеріали справи, ввезені позивачем на митну територію України автомобілі є предметами колекціонування, що становлять історичний інтерес і ввозяться на територію України з метою створення експозиції знакових автомобілів відомих світових виробників, що встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Враховуючи, що судовим рішенням в вищевказаній адміністративній справі було скасовано рішення митниці про визначення коду товару, суд зазначає, що підстави для зберігання цього товару на складі органу доходів і зборів на підставі ч. 1 ст. 238 МК України були відсутні.

При цьому суд не приймає до уваги покликання Київської митниці на те, що розміщення товару на складі органу доходів і зборів було здійснено на підставі заяви позивача та п. 2 ч. 5 ст. 238 МК України і вважає за необхідне погодитися із твердженнями представника позивача про те, що зазначені заходи були вчинені вимушено, через відсутність законних та розсудливих підстав для вчинення інших дій з вказаним товаром.

Так, суд не приймає до уваги твердження представника митниці про наявність у позивача можливості сплатити митні платежі з урахуванням коду товару, визначеного вищенаведеним рішенням про визначення коду товару, та наявність можливості вивезення вказаного товару за межі митної території України через їх економічну недоцільність. Так, як пояснив представник митниці в судовому засіданні, сума митних платежів, яка підлягала б сплаті на підставі визначеного відповідачем коду товару склала б понад 600 тисяч гривень. По-друге, суд вважає за можливе погодитися із твердженнями представника позивача про необґрунтованість покликань представника митниці про можливість вивезення товару за межі митної території України чи то повернення їх до США, адже на те не було жодних передбачених законом чи домовленістю продавця і покупця товарів підстав.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про протиправність вимоги про сплату витрат митного органу за зберігання вищенаведених товарів, факт протиправної бездіяльності митного органу щодо безпідставного неповернення позивачеві його власності, та, як наслідок, про наявність підстав для застосування заходів відновлення порушеного права в частині зобовязання митниці видати позивачеві його транспортні засоби без сплати коштів за їх зберігання й стягнення з Державного бюджету України на користь позивача сплачених ним коштів у сумі 224418,31 гривень.

При цьому щодо позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди у сумі 10000 гривень суд зазначає наступне: вирішенню питання про стягнення моральної шкоди передує встановлення факту завдання такої шкоди, особи, що завдала таку шкоду, факту протиправності її дій чи бездіяльності, що її спричинили, та причинно-наслідкового звязку між протиправними діями і негативними наслідками, переживання яких спричинило моральну шкоду.

Позивачем не надано до матеріалів справи жодного доказу того, що він зазнав душевних страждань через дії/бездіяльність митниці. Так, до суду не надано доказів звернення до профільного лікаря з скаргами на негативні стани у психиці та фізичного здоровя (перепади артеріального тиску, розлади нервової системи, серцевий та головний біль, як то зазначено в позові) через дії/бездіяльність відповідачів, доказів встановлення відповідного діагнозу та курсу лікування, доказів проходження цього курсу лікування й понесення витрат. Тому не зрозуміло з чого виходить позивач при обрахунку розміру завданої йому моральної шкоди. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.3 ст.2 КАС України).

При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваної вимоги митниця діяла необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В ч. 2 ст. 71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч цим вимогам митницею як субєктом владних повноважень не доведено правомірності оскаржуваної вимоги.

Згідно з ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно з ст. 129 Конституції України, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Київської митниці.

Відповідно до ст. 94 КАС України, присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно задоволеній частині позовних вимог підлягають здійснені документально підтверджені судові витрати: 3524,18 гривень судового збору (4198,82 гривень (загальна сума судового збору) 640 гривень (судовий збір, сплачений за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди).

При цьому, щодо покликань представника позивача про необхідність присудження на його користь витрат, повязаних із банківською комісією, суд зазначає наступне. Згідно зі ст.87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) ви-трати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Отже, серед наведеного переліку витрат, які включаються до судових витрат, відсутній пункт щодо витрат, повязаний із банківською комісією за перерахування судового збору до Державного бюджету. Тому ці кошти не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст.17,158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати незаконною вимогу про оплату витрат митного органу за зберігання товарів - серійних легкових автомобілів: марки Jaguar, моделі ХК 120, модифікації SE, 1954 року випуску; марки Studebacker з кузовом Touring, 1924 року випуску; марки Chrysler, моделі 62, 1928 року випуску, що належать ОСОБА_1, під митним контролем на складі Київської міської митниці ДФС, висловлену Київською міською митницею ДФС у листі від 09.12.2016.

Визнати протиправною бездіяльність Київської міської митниці ДФС, яка полягає у неповерненні зі складу Київської міської митниці ДФС легкових автомобілів: марки Jaguar, моделі ХК 120, модифікації SE, 1954 року випуску; марки Studebacker з кузовом Touring, 1924 року випуску; марки Chrysler, моделі 62, 1928 року випуску, що належать ОСОБА_1.

Зобовязати Київську міську митницю ДФС видати ОСОБА_1 серійний легковий автомобіль марки Studebacker з кузовом Touring, 1924 року випуску, та серійний легковий автомобіль марки Chrysler, моделі 62, 1928 року випуску, оформлені згідно митної декларації №100260006/2016/245573 від 08.12.2016, без стягнення з нього платежів за їх зберігання на складі Київської міської митниці ДФС.

Стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь ОСОБА_1 завдану йому незаконною вимогою та протиправною бездіяльністю Київської міської митниці ДФС матеріальну шкоду у сумі 224418 (двісті двадцять чотири тисячі чотириста вісімнадцять) гривень 31 копійки.

В іншій частині позову відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської митниці ДФС судові витрати у розмірі 3524 (три тисячі пятсот двадцять чотири) гривні 18 копійок.

Постанова може бути оскаржена у Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Запорізький окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання постанови у повному обсязі шляхом подання апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, що її подає, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Матяш