Справа № 808/826/17
Суддя: Прасов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року о/об 09 год. 34 хв.Справа № 808/826/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прасова О.О. при секретарі Бойко К.О., розглянувши у місті Запоріжжі адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Господарського суду Запорізької області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1В.) до Господарського суду Запорізької області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд: 1) визнати протиправними бездіяльність відповідача щодо забезпечення ОСОБА_1 виплати вихідної грошової допомоги у розмірі 10 місячник заробітних плат за останньою посадою, а також відмову у виплаті такої допомоги; 2) зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячник заробітних плат за останньою посадою, відповідно до п.4.1 ст.136 ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції діючій до 27.03.2014).

У позовній заяві (а.с.4-6) зазначено, що з 07.04.2003 по 30.09.2016 позивач працювала суддею господарського суду Запорізької області. Постановою Верховної ОСОБА_3 України №1515-VІІІ від 08.09.2016 "Про звільнення суддів" позивача звільнено з посади судді Господарського суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку. 30.09.2016 наказом в.о.голови Господарського суду Запорізької області позивача виключено із складу суддів цього суду. Позивач зазначає, що право на отримання вихідної допомоги у разі виходу у відставку було передбачено законодавством, що діяло як на час призначення позивача на посаду судді Указом Президента України, так і на час обрання на посаду судді Господарського суду Запорізької області Постановою Верховної ОСОБА_3 України. Пояснює, що звернулась до відповідача із заявою про нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на підставі ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів", але листом від 14.03.2017 за №09-13-01/740/2017 відповідачем повідомлено, що відповідно до ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції змін внесених ОСОБА_2 України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014) у суду відсутні правові підстави для виплати вказаної вихідної допомоги. Вказану бездіяльність відповідача щодо забезпечення виплати їй вихідної допомоги у зв'язку із відставкою вважає протиправною. Також вважає, що її протиправно позбавлено вихідної допомоги у порушення вимог та положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, оскільки починаючи з 1992 року держава понад 20 років на конституційному та законодавчому рівнях гарантувала певний обсяг соціального забезпечення суддів. Отже, очікувана вихідна допомога, що була гарантована державою у ст.136 ОСОБА_2 України "Про судоустрій та статус суддів", відповідно до практики Європейського суду з прав людини, є правомірними (законними) очікуваннями в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. З огляду на тривалість існування законодавчої норми щодо права судді на отримання вихідної допомоги, виникнення цього права у позивача як у судді, під час дії цієї норми закону, повне скасування проголошеного та набутого суддею права на вихідну допомогу без будь-яких альтернатив свідчить про невідповідність втручання держави у права особи критеріям пропорційності, правової визначеності та недотримання державою справедливого балансу між загальними інтересами і набутими відповідно закону правами особи. Отже, на думку позивача, зазначене вище, в контексті вимог принципу верховенства права, дає підстави стверджувати, що положення ОСОБА_2 України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", на які посилається Господарський суд Запорізької області, не виплачуючи їй вихідну допомогу, та положення ОСОБА_2 України "Про забезпечення права на справедливий суд" не можуть вважатись підставою для позбавлення її права на тримання вихідної допомоги як елементу реального функціонування принципу незалежності суддів. Ураховуючи викладене, вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є протиправною та такою, що суперечить як Конституції України, так і міжнародним правовим нормам, у зв'язку із чим просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Позивачем у позові зазначено про розгляд справи без його участі.

Відповідачем подано до суду письмові заперечення (а.с.34-35), в яких зазначено, що 08.09.2016 Верховна ОСОБА_3 України прийняла постанову №1515-VІІІ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Запорізької області. Зі складу Господарського суду Запорізької області ОСОБА_1 відраховано 30.09.2016 на підставі наказу суду від 30.09.2016 №27-к. Вказує, що частина перша статті 136 ОСОБА_2 України "Про судоустрій та статус суддів", якою було передбачено, що судді, який вийшов у відставку виплачується вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, була виключена із зазначеного ОСОБА_2 згідно із ОСОБА_2 України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні". Враховуючи викладене, на думку відповідача, підстав для виплати такої допомоги з 01 квітня 2014 року не має. Додатково повідомляє, що Господарським судом Запорізької направлявся запит до Державної судової адміністрації України про надання роз'яснення щодо порядку нарахування, виплати та розміру вихідної допомоги судді у зв'язку з виходом у відставку, на який отримано відповідь, що долучено відповідачем до матеріалів справи.

У поданому до суду запереченні відповідач просить суд розглянути справу без участі його представника.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з'ясував наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, копії трудової книжки (а.с.7-24), ОСОБА_1 призначена на посаду судді господарського суду Запорізької області строком на п'ять років на підставі Указу Президента України від 04.04.2003 №294/2003.

Відповідно до постанови Верховної ОСОБА_3 України від 11.12.2009 №649-VІ позивача обрано на посаду судді Господарського суду Запорізької області безстроково.

Постановою Верховної ОСОБА_3 України №1515-VІІІ від 08.09.2016 "Про звільнення суддів" позивача звільнено з посади судді Господарського суду Запорізької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

На підставі наказу в.о.голови Господарського суду Запорізької області від 30.09.2016 за №27к суддю Дьоміну А.В. відраховано зі складу суддів Господарського суду Запорізької області 30.09.2016 у зв'язку з виходом у відставку (а.с.25).

У наказі, зокрема, зазначено: "… Відрахувати суддю Дьоміну Аллу Валентинівну зі складу господарського суду Запорізької області з 30 вересня 2016 року у зв'язку з виходом у відставку …".

При цьому, у наказі від 30.09.2016 за №27к в.о.голови Господарського суду Запорізької області не зазначено про виплату ОСОБА_1 одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Позивач не оскаржує наказ від 30.09.2016 №27к в.о.голови Господарського суду Запорізької області, його винесення не є предметом розгляду у цій адміністративній справі.

Позивач звернулась до відповідача із відповідною заявою від 10.11.2016 щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (а.с.26).

Однак, листом від 14.03.2017 за №08-13-01/745/2017 відповідач із посиланням на приписи ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції з 01.04.2014 відповідно до ОСОБА_2 України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні") повідомив ОСОБА_1 про відсутність правових підстав для нарахування та виплати їй вихідної допомоги. Також, позивача повідомлено, що Господарським судом Запорізької області неодноразово направлялись запити до Державної судової адміністрації України про надання роз'яснення щодо порядку нарахування, виплати та розміру вихідної допомоги судді у зв'язку з виходом у відставку та надано копії відповідних листів Державної судової адміністрації України (а.с.27-28).

Так, листом від 06.10.2016 за №10-7227/16 Державна судова адміністрація України повідомила Господарський суд Запорізької області, що оскільки заяви суддів подані до Вищої ради юстиції та постанови про відставку прийняті Верховною ОСОБА_3 України після набрання чинності змін до ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції з 01.04.2014 відповідно до ОСОБА_2 України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні"), то правові підставі для нарахування та виплати зазначеним суддям вихідної допомоги, відсутні (а.с.36).

1. Надаючи правову оцінку бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою суд виходить з наступного.

Судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (ч.1 ст.136 ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції ОСОБА_2 №2453-VI від 07.07.2010).

Пунктом 1 Рішення Конституційного Суду України №10-рп/2013 від 19.11.2013 у справі (№1-1/2013) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення статей 103, 109, 136, 137, абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI з наступними змінами.

Відтак, на час роботи ОСОБА_1 суддею діяла визнана конституційною ч.1 ст.136 ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції ОСОБА_2 №2453-VI від 07.07.2010.

Однак, позивач не подав заяву про відставку під час дії вказаної норми.

01.04.2014 набрав чинності Закон України №1166-VII від 27.03.2014 "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", пунктом 28 розділу II якого статтю 136 ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" виключено.

Вказана норма ОСОБА_2 України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" неконституційною не визнавалась і діє на теперішній час.

У рішенні Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ч.1 ст.143 ОСОБА_2 України №1402-VIII від 02.06.2016 "Про судоустрій і статус суддів" (який набрав чинності 30.09.2016) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Таким чином, судді, які у період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року подали заяву про відставку та стосовно яких у період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року було прийнято Верховною ОСОБА_3 України рішення про звільнення з посади у відставку, до складу яких входить і позивач, були позбавленні права на отримання вихідної допомоги.

Конституційний Суд України у Рішенні №10-рп/2013 від 19.11.2013 у справі №1-1/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" зазначив: "… Конституційний Суд України вважає, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного ОСОБА_2 України …".

Згідно з ст.17 ОСОБА_2 України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Звідси, вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. Отже, її отримання не можна визнавати "активом", захищеним статтею 1 Протоколу №1 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Як зазначено Європейським судом з прав людини у п.23 Рішення по справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 (Заява №63134/00), Суд зауважує, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

На час звільнення ОСОБА_1 у відставку положення ч.1 ст.136 ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції ОСОБА_2 №2453-VI від 07.07.2010 вже не були чинними, а відтак законних підстав ("законних сподівань" на отримання активу) до виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою не було.

Європейським судом з прав людини не заборонено державам-учасникам вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок, вихідної допомоги тощо.

2. Надаючи правову оцінку вимогам позивача про зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ст.149 ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього ОСОБА_2, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно з ч.1 ст.22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України (ч.1 ст.23 Бюджетного кодексу України).

Як зазначено у ч.2 ст.23 Бюджетного кодексу України, бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобов'язань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації.

Термін "дискреційне повноваження" відповідно до Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи №R(80)2, прийнятої 11.03.1980 на 316-му засіданні заступників міністрів, означає повноваження, яке надає певний адміністративному органу ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Оскільки в.о.голови Господарського суду Запорізької області у наказі №27к від 30.09.2016 під час виконання дискреційних повноважень не зазначено про виплату ОСОБА_1 одноразової вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а позивач не оскаржує цей наказ розпорядника бюджетних коштів, то наведена позовна вимога не є обґрунтованою.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, оскільки на момент виходу у відставку позивача ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів" виплату такої допомоги не передбачено, а відтак, відповідачем не вчинено будь-яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу прав, інтересів позивача.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України (ч.1 ст.2 ОСОБА_2 України "Про судоустрій і статус суддів").

Як зазначено у ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Доводи позивача суд не приймає до уваги виходячи з наведеного вище.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою (ч.1 ст.98 КАС України).

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч.1 ст.87 КАС України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11, 17, 71, 87, 94, 98, 158-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили у строк та порядок визначений ст.ст.167, 186, 254 КАС України.

Постанова суду першої інстанції оскаржується у строк та порядок встановлений ст.ст.167, 186 КАС України.

Постанова виготовлена у повному обсязі 06.09.2017.

Суддя О.О. Прасов