Справа № 826/14472/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

12 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, ДМС України), третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - Третя особа, ГУ ДМС у м. Києві), про:

- визнання незаконним та скасування рішення від 22.08.2016 року №445-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.05.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не подано жодних переконливих доказів, які б підтверджували побоювання останнього повертатися у країну походження. Крім того, суд зауважив на наданні Позивачем неточної та неправдивої інформації під час співбесід, а також наявності ознак економічного мігранта в останнього.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує на неповне дослідження судом всіх фактичних обставин справи та перевірку їх доказами, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

У судовому засіданні представник Відповідача та Третьої особи наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув, явку повноважного представника не забезпечив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача та третьої особи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Народної Республіки Бангладеш, неодружений, за національністю - бенгалець, за віросповіданням - мусульманин (а.с. 40-42).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з пояснень Позивача, останній у 26.02.2012 року прибув на територію України до м. Харків літаком.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.05.2012 року у справі №2а-0770/1235/12, яка набрала законної сили 21.05.2012 року, частково задоволено позовну заяву Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Бангладеш ОСОБА_1 та вирішено примусово видворити з України останнього (а.с. 46-47). При цьому, у даному судовому рішення зафіксовано, що ОСОБА_1 позов визнав та пояснив, що на територію України потрапив офіційно з подальшою метою потрапити до будь-якої країни Європи.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.03.2013 року Позивач звернувся до Управління ДМС України у Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 38-39). У заяві як причину прохання надати статус біженця Позивач зазначив, що його батько успадкував майже все майно (землю) від діда, чим були незадоволені інші брати. Дядько ОСОБА_1, будучи політичним лідером та впливовою людиною, вимагав батька Позивача віддати частину успадкованого майна добровільно, інакше погрожував відібрати все майно силою. У результаті чого батьком ОСОБА_1 було прийнято рішення продати все майно та переїхати в інше місто. Натомість, як зазначає Позивач, за відсутності його з батьком вдома дядько з іншими особами увірвалися до будинку та, не знайшовши документи на майно, вбили матір. Звернення до правоохоронних органів, як стверджує Позивач, не дало своїх результатів через вплив його дядька на поліцію. У зв'язку з чим батьком Позивача було прийнято рішення відправити ОСОБА_1 іншої країни, де у подальшому він планував приєднатися до сина та відкрити власну справу. Згодом, Позивач зазначає, що за два місяці до дня подання заяви зміг додзвонитися до свого друга, який повідомив, що батька ОСОБА_1 було вбито, а тому, на переконання останнього, у Бангладеш його нічого не тримає, відтак він хоче залишитися в Україні.

У ході розгляду зазначеної заяви Управлінням ДМС України у Чернігівській області з Позивачем було проведено декілька співбесід, за наслідками яких Управлінням ДМС України у Чернігівській області було прийнято 23.04.2013 року наказ №41 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Бангладеш біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 58).

Згідно наказу Управління ДМС України у Чернігівській області від 25.06.2013 року №99 особову справу ОСОБА_1 знято з обліку у зв'язку з переведенням її до ГУ ДМС України у м. Києві (а.с. 76).

За результатами адміністративного оскарження наказу Управління ДМС України у Чернігівській області ДМС України було 26.06.2013 року прийнято рішення №19-13 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 77).

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 04.07.2013 року №298 особову справу Позивача поставлено на облік у місті Києві (а.с. 82).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.10.2013 року у справі №826/12407/13-а, яка набрала законної сили 22.11.2013 року, задоволено позовні вимоги служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в інтересах неповнолітнього громадянина Бангладеш ОСОБА_1 до ГУ ДМС у м. Києві, УДМС у Чернігівській області, ДМС України - визнано незаконними та скасовано наказ УДМС у Чернігівській області від 25.04.2013 року №71 і рішення ДМС України від 26.06.2013 року №19-13, а також зобов'язано ГУ ДМС у м. Києві прийняти стосовно Позивача рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 85-95).

Так, під час співбесіди 26.11.2015 року Позивач повідомив, що після відвідування сауни його друг, вийшовши на вулицю, вбив людину. Вказану подію бачили поліцейські, які прийшли до висновку, що вбивство були вчинене двома особами, у зв'язку з чим Позивач був змушений тікати до м. Пагман. У подальшому ОСОБА_2 перевезено до м. Газні, де він проживав два роки. Підставою для втечі з м. Газні стало те, що Позивач працював охоронцем будівельної компанії, автомобіль якої було підірвано під час руху. Сховавшись під іншою машиною, Позивач утік. Водночас, власник фірми наполягав на відшкодуванні з боку ОСОБА_2 всіх витрат, пов'язаних з втратою транспортного засобу. Крім того, під час даної співбесіди Позивач повідомив, що у 2012 році звертався за отриманням статусу біженця в США, направлявся в Європу для отримання такого статусу, однак отримав відмову (а.с. 61-63).

Наказом №356 від 02.06.2015 року Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Бангладеш ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 96).

У ході співбесіди 16.07.2015 року Позивач вказав, що приїхав саме до України у м. Харків за захистом, а до міграційної служби змушений був звернутися у зв'язку з відсутністю документів. Підкреслив, що у випадку повернення на батьківщину дядько останнього буде погрожувати йому через землю. Будь-яких інших погроз чи побоювань повернутися до Бангладеш ОСОБА_1 не висловив. Водночас, зазначив, що після смерті матері його тітка погрожувала йому та батькові (а.с. 103-105).

Під час співбесіди 17.08.2015 року Позивач зазначив, що прибув до України літаком через місто Донецьк. До Бангладеш повертатися не бажає, оскільки там небезпечно через конфлікт із дядьком з приводу успадкованої батьком землі (а.с. 107-108).

Головним управлянням ДМС України в м. Києві 12.08.2016 року за результатами розгляду справи було прийнято висновок щодо відмови у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 114-119). Згідно зазначеного висновку міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні докази наявності обґрунтованих побоювань Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням Відповідача №445-16 від 22.08.2016 року (а.с. 111) зазначений висновок підтримано та відмовлено Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколах співбесіди з Позивачем, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятого ДМС України рішення про відмову Позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку ДМС України, який підтверджено оскаржуваною постановою суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи, у тому числі з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, випливає, що приводом для звернення Позивача із відповідною заявою стало побоювання повертатися до країни громадянського погодження Народну Республіку Бангладеш через те, що йому може погрожувати дядько через конфлікт щодо успадкованої батьком земельної ділянки.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що ні під час розгляду заяви про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, ні у ході судового розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції, не було надано доказів отримання ОСОБА_1 погроз.

Під час співбесіди 16.07.2015 року Позивач зазначив, мати останнього померла у 2011 році, а погрожувати йому та батькові почала тітка. Водночас, під час заповнення заяви-анкети, а також у ході співбесіди 17.08.2015 року зазначив, що погрожував йому дядько.

Крім іншого, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що попри погрози вбивством батько Позивача тривалий час перебував на території Народної Республіки Бангладеш та вирішував питання щодо продажу землі. Звинувачуючи дядька у смерті свого батька, ОСОБА_1 посилається виключно на власні міркування, у той час як зі змісту матеріалів справи вбачається, що вбивство вчинено іншою особою.

Судова колегія вважає за необхідне підкреслити й те, що Позивачем не зазначено про існування обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у країні громадянського походження. Не підтверджено, що прибуття на територію України було зумовлено наявністю загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Крім іншого, як було встановлено у рішенні Закарпатського окружного адміністративного суду, прибувши в Україну, ОСОБА_1 мав на меті дістатися іншої країни Європи.

Наведене, як обґрунтовано підкреслив Окружний адміністративний суд м. Києва, дає підстави вважати, що Позивач має ознаки особи, яка відповідно до п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, є економічним мігрантом.

У вказаному пункті 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців міститься визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, в апеляційній скарзі на спростування висновків суду першої інстанції жодних доводів не зазначено, як і не підтверджено необхідності отримання органами ДМС України додаткових відомостей щодо існування обґрунтованих загроз і побоювань Позивача повертатися до країни громадянського походження.

Як вже було зазначено вище, відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відтак, передумовою для отримання додаткових відомостей є, насамперед, надання необхідних та достатніх фактів заявником.

Твердження Апелянта про те, що однією з причин побоювання повернутися до країни походження є тероризм, адже у період з 2005 року по 2013 рік терористичні акти забрали життя 418 осію, є, на переконання суду апеляційної інстанції, безпідставними, оскільки, по-перше, у під час жодного опитування органами ДМС України Позивач жодних пояснень з цього приводу не наводив, по-друге, згідно досліджень Інституту економіки і миру за наслідками 2015 року Україна посіла 12 місце у рейтингу країн з терористичною загрозою, у той час як Бангладеш - 25.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що в обґрунтування позовних вимог Позивачем були надано відомості, які не підтверджують факту переслідування ОСОБА_1 або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що останньому буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання Позивачу статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення Відповідача від 22.08.2016 року №445-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.