Справа № 426/7157/16-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Осіпенко Л.М.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року справа №426/7157/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді Ястребової Л.В.,

суддів Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д.

секретар Терзі Д.А.

за участі представника позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області на постанову Сватівського районного суду Луганської області від 31 липня 2017 р. у справі № 426/7157/16-а (головуючий І інстанції Осіпенко Л.М.) за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області про зобов'язання провести поновлення пенсії, шляхом її призначення на загальних підставах,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до Сватівського районного суду Луганської області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області, в якому з урахуванням уточнення просила, зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області провести їй поновлення пенсії з 07.10.2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів (а.с.1-12).

Постановою Сватівського районного суду Луганської області від 31 липня 2017 року позовні вимоги задоволено. Суд першої інстанції поновив ОСОБА_3 процесуальний строк на звернення до суду з даним адміністративним позовом; зобов'язав Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_3 з 07 жовтня 2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів (а.с.228-233).

Відповідач, не погодившись з таким рішенням суд першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права (а.с.289-290).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права ст. 99, 100 КАС України, оскільки пенсія є періодичним платежем, позивач повинен був дізнатися про порушене право з 07.10.2009 року. Судом не враховано, що відповідно до Постанови Правління Пенсійного фонду України № 9-1 від 12.05.2015 року, управління перереєструвавшись на території, яка підконтрольна українській владі не здійснює повноважень щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства. Крім того, позивачем не було додержано порядок звернення за поновленням пенсії, а саме позивач або його законний представник з заявою про поновлення виплати пенсії не звертався. Також, судом не враховано, що на момент виїзду позивача за кордон, норми Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не діяли, а тому відповідно до ст. 58 Конституції України не можуть розповсюджуватися на правовідносини, що виникли у 1999 році.

Під час апеляційного розгляду представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, представник відповідача до суду не прибув.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах апеляційної скарги відповідно до частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.

Позивачу з 31.05.1991 року Комунарським собезом Луганської області було призначено пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № 141432 від 01.10.1991 р. (а.с.33-34).

Відповідно до довідки № 200437, позивачу встановлено безстрокову інвалідність другої групи з 01.04.1995 р. (а.с.35).

Як зазначила позивач в адміністративному позові, пенсія їй виплачувалася до виїзду з України на постійне проживання до Ізраїлю, а саме до 11 травня 1999 року. Позивач виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон позивач мешкала в Україні за адресою: АДРЕСА_1.

З моменту виїзду за кордон і по теперішній час позивач призначеної пенсії не отримує.

04 грудня 2015 року позивач, через свого представника, звернулась за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії, до Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області з заявою від 30.11.2015 року про поновлення виплати пенсії (а.с.36-45).

Управління Пенсійного Фонду України в м. Алчевську Луганської області листом № 6/М-7 від 17.12.2015 р. відмовило в поновленні виплати пенсії, з посиланням на те, що заява подана не особисто, а представником (а.с.46-47).

Спірним у даній справі є правомірність дій відповідачів, щодо відмови в поновленні виплати пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина 3 статті 25 Конституції України).

З 01 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 49, другим реченням статті 51 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України(неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону №1058, з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

Після прийняття зазначеного рішення КСУ і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, проголошеного статтею 46 Конституції України.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною 2 статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, і відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення позивача як громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Стосовно посилання апелянта на те, що позивач або його законний представник з заявою про поновлення виплати пенсії не звертався, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 статті 44 Закону № 1058-IV надає право звертатись до органів пенсійного фонду з відповідними заявами, як безпосередньо пенсіонерам, так і їхнім представникам на підставі виданої довіреності, посвідченої нотаріально.

Отже, вищезазначеними положеннями законодавства передбачено право представникам на підставі виданої довіреності звертатися о відповідача з заявою.

Відповідно до матеріалів справи, представник позивача звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії від 30.11.2015 року, особисто підписаною позивачем (а.с.45). У матеріалах справи міститься довіреність від 30 листопада 2015 року, посвідчена нотаріусом у м. Рішон Ле-Ціон, держава Ізраїль, яка підтверджує повноваження представника позивача (а.с.84-88).

Стосовно посилання апелянта на те, що на момент виїзду позивача за кордон, норми Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не діяли, а тому відповідно до ст. 58 Конституції України не можуть розповсюджуватися на правовідносини, що виникли у 1999 році, колегія судді не приймає, оскільки з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009, таке право поширюється на всіх осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, за наявності передбачених законом підстав для отримання пенсії. Дата прийняття рішення Конституційного Суду України визначає його дію в часі, і не обмежує таке право осіб, які виїхали за кордон раніше.

Щодо посилання апелянта, що у відповідності до положення постанови Правління Пенсійного фонду України № 9-1 від 12.05.2015 року, відповідач перереєструвавшись на території, яка підконтрольна українській владі не здійснює повноважень щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям і відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до матеріалів справи, до виїзду на постійне місце проживання за кордон, пенсія позивачу виплачувалась Комунарським собезом Луганської області.

З 01 березня 2001 року функції з призначення та виплати пенсії були передані до територіальних управлінь Пенсійного фонду України.

Відповідно до матеріалів справи, позивач звернувся до управління за місцем обліку, відповідно до свого зареєстрованого місця проживання.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону №1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Згідно з пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у звязку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сімї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, вищезазначеними нормами передбачено звернення особи саме до органу за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Пунктом 1 постанови правління Пенсійного фонду України N 9-1 від 12.05.2015 «Про здійснення повноважень з обслуговування страхувальників» встановлено, що обслуговування страхувальників, які перебувають на обліку в управліннях Фонду, що тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, на період проведення антитерористичної операції, зокрема здійснення обліку платежів, що надходять на рахунки органів Пенсійного фонду України, відкриті в установах АТ «Ощадбанк», прийняття звітності, передбаченої законодавством, зняття з обліку страхувальників в органах Пенсійного фонду України, надання довідок, встановлених законодавством, формування звітності та виконання завдань, передбачених підпунктами 2-4, 6, 9-12, 16, 19 пункту 4 Положення про управління Пенсійного Фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 за № 41/26486, здійснювати управлінням Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах Донецької та Луганської областей згідно з додатком до цієї постанови.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.п. 7 п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28-2, Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Колегія суддів зазначає, що за постановою N 9-1 від 12.05.2015, повноваження визначені підпунктами 2-4, 6, 9-12, 16, 19 пункту 4 Положення передані з Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області до Управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області. Тобто, покладено на інше Управління обовязок саме щодо призначення і виплати пенсії особам, які перебувають на обліку в управліннях, що тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, на період проведення антитерористичної операції.

При цьому, постанова не передбачає автоматичну зміну обліку особи та обовязок особи, яка перебуває на обліку в управліннях, що тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, звертатися з заявою щодо поновлення або призначення пенсії до управління не за місцем обліку.

Як зазначалось, Порядком № 22-1 передбачено звернення особи саме до органу за місцем перебування на обліку.

Таким чином, позивачем дотримано процедуру звернення до пенсійного органу з заявою про поновлення пенсії, передбаченого п.1.5 Порядку, який узгоджується з положенням ч.1 ст. 44 Закону №1058.

Крім того, колегія суддів зазначає, що право позивача як громадянина України на соціальний захист у старості гарантовано статтями 24, 25, 46 Конституції України, статтею 8 Закону України від 9 липня 2003 року N 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відсутність повноважень визначених п.п.7 п.4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28-2, відповідно яких відповідач призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства не можуть бути підставою для відмови у виплаті пенсій позивачу.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з прийняттям рішення КСУ, позивач має право на поновлення виплати пенсії, правові підставі для невиплати пенсії позивачу як громадянину, що проживає за кордоном, відсутні.

Колегія суддів зазначає, що даний спір має вирішуватися з урахуванням положень статей 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 08 грудня 2015 року № 21-5653а15 та № 21-5440а15, від 05 квітня 2016 року № 454/1774/13-а.

Колегія суддів, стосовно порушення позивачем строку звернення до суду з позовом та поновлення позивачу строку звернення до суду, зазначає наступне.

Позивач із даним позовом звернулася засобами поштового звязку 17 червня 2016 року, натомість позовні вимоги заявлені починаючи з 07.10.2009 року. При цьому заявником порушувалось питання про поновлення строку звернення до суду, в обгрутування якого було зазначано, що позивач про порушення свого права дізнався з листа відповідача від 17.12.2015 року.

Суд першої інстанції поновив позивачу строк звернення до суду.

Відповідно до частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За частинами 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог.

Відповідно до статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що строк звернення - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах. Дотримання строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах.

З аналізу норм КАС України вбачається, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Зокрема, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").

Колегія суддів зазначає, що встановлення строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства добросовісно ставитися до виконання своїх обовязків та своєчасного виконання ними передбачених КАС України та іншими законами процесуальних дій.

Відповідно до матеріалів справи, припинення виплати пенсії позивачу відбулось після виїзду з України на постійне проживання до Ізраїлю 11 травня 1999 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив відновити виплату раніше призначеної пенсії починаючи з 07 жовтня 2009 року, тобто, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. Проте, позивач з даним позовом звернувся до суду 17 червня 2016 року.

Колегія суддів зазначає, що виплати пенсії носять періодичний (щомісячний) характер, що тому позивач про порушення своїх прав, якщо вважав неправомірним дії відповідача щодо припинення виплати пенсії, мав реальну можливість та повинен був дізнаватися.

Досліджуючи обставини пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом та надані на їх обґрунтування докази, поважних причин пропуску строку, суд не встановив.

Таким чином, враховуючи дату звернення позивача до суду, колегія суддів дійшла висновку до висновку, що права позивача підлягають захисту в межах шестимісячного строку, тобто з 17 грудня 2015 року.

Виходячи із вищенаведених обставин справи, колегія суддів вважає, що судом при ухваленні постанови судом першої інстанції було порушено вимоги приписи статті 99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до частково необґрунтованого задоволення позову.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, у разі якщо її подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

За частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що через порушення судом норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до вимог статті 202 КАС України, з прийняттям нової постанови з частковим задоволенням позовних вимог.

Повний текст постанови складений 13 вересня 2017 року.

Керуючись статтями 160, 167, 184, 195, 196, 197, 198, 202, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області, - задовольнити частково.

Постанову Сватівського районного суду Луганської області від 31 липня 2017 р. у справі № 426/7157/16-а, - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області в частині зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області провести поновлення пенсії з 07 жовтня 2009 року по 16 грудня 2015 року включно, - залишити без розгляду

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_3 з 17 грудня 2015 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя: Л.В. Ястребова

Судді: Т.Г. Гаврищук

ОСОБА_4