Справа № 686/6020/17
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2017-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/6020/17

Головуючий у 1-й інстанції: Палінчак О.М.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

13 вересня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 та управління Пенсійного фонду України у м.Хмельницькому на постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України у м.Хмельницькому про зобов'язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому Хмельницької області, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив: зобов'язати управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому Хмельницької області перерахувати розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 1 січня 2017 року, виходячи з мінімальної заробітної плати 3200 грн. та з урахуванням розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, та виплатити відповідну різницю; зобов'язати управління Пенсійного фонду України у м. Хмельницькому Хмельницької області у подальшому нараховувати та виплачувати довічне грошове утримання судді у відставці, виходячи з теперішнього розміру мінімальної заробітної плати 3200 грн., та з урахуванням розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, а при зміні розміру мінімальної заробітної плати у майбутньому дотримуватись формули нарахування довічного грошового утримання відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому щодо відмови у перерахунку довічного грошового утримання із урахуванням розміру матеріальної грошової допомоги на оздоровлення ОСОБА_2. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в м. Хмельницькому включити в розрахунок щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці ОСОБА_2 з 01 січня 2017 року суми матеріальної допомоги на оздоровлення, здійснити перерахунок утримання та виплатити різницю. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач подали апеляційні скарги, в яких просять постанову суду скасувати в частині.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду в м. Хмельницькому - задовольнити повністю, а постанову суду - скасувати в частині задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_2 з червня 1987 року працював на посаді судді та був звільнений з займаної посади на підставі постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VІІІ, у зв'язку з поданням ним заяви про відставку.

З 05.01.2017 року управлінням проведено перерахунок щомісячного грошового утримання, розмір якого склав 26 928 грн.

06 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до відповідача про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання як судді у відставці з урахування виплаченої йому суми допомоги на оздоровлення при наданні відпустки, а також просить здійснювати нарахування довічного утримання виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в сумі - 3200 грн.

Листом № 105/К-12 від 21 березня 2017 року управлінням відмовлено у задоволенні вказаної заяви, однак позивач вважаючи дану відмову незаконною та такою, що порушує його права, звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з чим частково не погоджується суд апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч. 4 ст. 43 Закону № 2862-XII судді, який пішов у відставку, за наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених ст. 37 Закону України "Про державну службу". Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менш 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більш ніж до 90 відсотків заробітку судді.

Разом з тим, визначений Законом № 2862-ХІІ порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання суддів було змінено у зв'язку із набранням чинності Законом України від 07.07.2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону № 2453-VІ, чинній до 1 жовтня 2011 року, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України від 8 липня 2011 року № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року внесено зміни до частини 3 статті 138 Закону № 2453-VІ передбачено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, зокрема, частину третю статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону № 3668-VI, визнано такою, що не відповідає Конституції України.

Згідно ст. 152 Конституції України - нормативно-правові акти, які визнані такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Отже, з 03 червня 2013 року, втратила чинність ч. 3 ст. 138 Закону № 2453-VІ статті 138, в редакції до внесення змін Законом № 3668-VI, якою було передбачено виплату щомісячного довічного грошового утримання з якого було сплачено страхові внески.

2 червня 2016 року Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII, який згідно з пунктом 1 його розділу "Прикінцеві та перехідні положення" набрав чинності з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02 червня 2016 року №1401-VIII (крім пунктів 39 та 48 цього розділу, які набирають чинності з дня, наступного за днем опублікування цього Закону) - тобто 30 вересня 2016 року.

Пунктом 25 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII (в редакції чинній на час призначення позивачу довічного грошового утримання), після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів". За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Таким чином, розмір довічного грошового утримання безпосередньо пов'язаний із розміром суддівської винагороди.

За приписами ч. 1 ст. 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці (ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII).

Зважаючи на викладене, колегія суддів зауважує, що матеріальна допомога на оздоровлення, не передбачена вищезазначеною статтею, таким чином управлінням пенсійного фонду правомірно відмовлено позивачу у врахуванні її при обчислені щомісячного довічного грошового утримання, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо доводів апелянта в частині розрахунку довічного грошового утримання з мінімальної заробітної плати в розмірі 3200 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року передбачено перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання/розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. Перерахунок щомісячного довічного грошового утримання проводиться з 1 числа місяця, наступного за місяцем, у якому змінилися розміри складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою.

Перерахунок щомісячного довічного грошового утримання проводиться на підставі довідки про розмір грошової винагороди, що видає суд, в якому працював суддя перед виходом у відставку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачем управлінню не надавалась довідка про зміну грошового утримання/розміру складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою.

Крім того, 06.12.2016 року прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України №1774, який набрав чинності з 01.01.2017 року. У п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 грн..

Таким чином, вказані норми Закону №1774 є чинними на теперішній час, неконституційними у встановленому законодавством України порядку не визнавались.

Посилання апелянта на те, що до Закону №2453 не вносились зміни щодо визначення розміру суддівської винагороди, є помилковими, оскільки з урахуванням вимог п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1774 від 16.12.2016 року, який набрав чинності з 01.01.2017 року, передбачено, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 грн.

Щодо доводів апелянта про те, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішенні від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії», здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12.10.2004 року.

Європейський суд з прав людини в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 року зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Конституційний суд України в своєму рішенні від 26.12.2011 року №20-рп/2011 зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, провівши системний аналіз норм чинного законодавства та дослідивши обставини справи в повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність позовних вимог і в частині розрахунку довічного грошового утримання з мінімальної заробітної плати в розмірі 3200 грн., оскільки відсутні правові підстави для здійснення вказаного перерахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідачем надано суду достатньо належних доказів, які свідчать про неправомірність заявлених позовних вимог, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Статтею 202 КАС України передбачено, що підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції частково не правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права, апеляційну скаргу УПФУ у м. Хмельницькому слід задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення суду - скасувати в частині задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 71, 160, 167, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у м.Хмельницькому задовольнити повністю.

Постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України у м.Хмельницькому про зобов'язання до вчинення дій скасувати в частині задоволення позовних вимог.

В цій частині винести нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.