Справа № 263/7899/17
Суддя: Шевченко О. А.
Дата ухвалення: 2017-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №263/7899/17
Провадження № 2-а/263/549/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2017 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі: головуючого судді Шевченко О.А., при секретарі Пахніц О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністратора Центру надання адміністративних послу ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Адміністратора Центру надання адміністративних послу ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення по справі про адміністративне правопорушення б/н від 24.06.2017 року, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.197 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження. В обґрунтування позову зазначив, що 24.06.2017р. він дійсно звернувся до центру надання адміністративних послуг за довідкою про реєстрацію місця проживання свого сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, однак отримав відмову з огляду на те що, в електронному реєстрі не має відомостей про реєстрацію його проживання. Йому було запропоновано зареєструвати місця проживання дитини, для чого він заповнив та подав відповідну заяву та документи. Після прийому пакету документів на реєстрацію місця проживання сина на нього було складено протокол ВРМ №1019 від 24.06.2017р. за порушення вимог ч.1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» та постанови КМУ №207 від 02.03.2016р. Він не спростовує факт, який встановлений протоколом ВРМ№1019 від 24.06.2017р., а саме звернення за реєстрацією місця проживання сина 24.06.2017р., більш ніж через 3 місяця з моменту отримання свідоцтва про народження 24.04.2013р., однак не згоден з тим, що саме в його діях є склад та подія інкримінованого правопорушення, так як він вважає, що місця проживання його дитини зареєстровано в порядку який діяв під час її народження. Просив також суд звернути увагу на те, що у ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» обовязок батьків реєструвати новонароджену дитину протягом трьох місяців зявився після викладення цієї статті у новий редакції тільки з 04.04.2016, тобто з дати набуття чинності пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10 грудня 2015 року N 888-VIII, а до 04.04.2016р. ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» не містила зобовязання батьків реєструвати місця проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців. До 04.04.2016р. діяла редакція статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» з урахуванням змін внесених Законом України від 10.10.2013 р. N 644-VII, яким статтю 6 було доповнено новою п'ятою частиною за якою реєстрація місця проживання новонародженої дитини здійснюється також на підставі направлених органами соціального захисту населення даних, що зазначив законний представник, з яким постійно проживає дитина, у заяві про призначення допомоги при народженні дитини. Таким чином, редакція ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (який прийнятий 11.12.2003 року), згідно з якою місце проживання новонародженої дитини має бути зареєстровано протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження прийнята Законом від 10.12.2015 р. № 888-VIII, а відповідно до ст. 8 КУпАП зворотної сили не має, окремих перехідних положень, щодо обовязку реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей на дату його прийняття цей закон також не містить. Також просив суд звернути увагу на те, що до адміністративного протоколу не додано жодних відомостей про відсутність реєстрації його сина за місцем реєстрації одного із батьків. З огляду на викладене він вважає, що постанова Відповідача, щодо притягнення його до відповідальності є такою, що винесена з порушенням діючого законодавства.

У судове засідання позивач не зявився, надав заяву в якій підтримав позов та просив його задовольнити.

Відповідач в судове засіданні не зявився, надав заперечення та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

В своїх запереченнях Відповідач вказує на те, що до Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг ММР, 24.06.2017 року звернувся ОСОБА_1 за адміністративною послугою: отримання довідки про реєстрацію місця проживання свого сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час надання позивачу зазначеної послуги було встановлено, що ОСОБА_3 на момент звернення до Центру не мав зареєстрованого місця проживання. Відповідно до ч.1 ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобовязані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Відповідно до ст.197 КУпАП, порушення вищезазначених норм тягне за собою адміністративну відповідальність у вигляді попередження. Норма ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» регулює термін, за який батьки повинні зареєструвати новонароджену дитину, а саме: 3 місяці. Окрім граничного строку реєстрації новонародженої дитини батьками, зазначена норма зобовязує її зареєструвати місце проживання. Зазначає також, що у вказаному законі не вказано, що батьки, у яких дитина народилась до прийняття відповідних змін у зазначеному законодавстві, мають право не реєструвати місце проживання дитини. Так, з дати набрання чинності змін у ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - а саме з 04.04.2016 року, почала діяти норма статті, відповідно до якої позивач був зобовязаний зареєструвати ОСОБА_3 На підставі вказаного, вона заперечує проти позову в повному обсязі, та вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими.

Суд, вивчивши матеріали справи, давши аналіз та оцінку наданим доказам, встановив наступне.

Згідно постанови у справі про адміністративне правопорушення б/н від 24.06.2017 року ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до ч.1 ст.197 КУпАП, а саме: несвоєчасна реєстрація дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, біль ніж 3 місяців з моменту вдачі свідоцтва про народження з 24.04.2013 року та винесено стягнення у вигляді попередження.

Відповідно до свідоцтва про народження серія 1-НО № 529202, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 24.04.2013 року, ОСОБА_3 народився 10.04.2013 року.

Відповідальність згідно з ч. 1 ст.197 КУпАП настає за проживання громадян, зобовязаних мати паспорт громадянина України, без паспорта громадянина України або за недійсним паспортом громадянина України, а також проживання громадян без реєстрації місця проживання.

Згідно ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган чи посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото-і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» містить обовязок батьків зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Проте, у ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» обовязок батьків реєструвати новонароджену дитину протягом трьох місяців зявився після викладення цієї статті у новий редакції тільки з 04.04.2016, тобто з дати набуття чинності пунктом 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10 грудня 2015 року N 888-VIII, а до 04.04.2016р. ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» не містила зобовязання батьків реєструвати місця проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців.

До 04.04.2016р. діяла редакція статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» з урахуванням змін внесених Законом України від 10.10.2013 р. N 644-VII, яким статтю 6 було доповнено новою п'ятою частиною за якою реєстрація місця проживання новонародженої дитини здійснюється також на підставі направлених органами соціального захисту населення даних, що зазначив законний представник, з яким постійно проживає дитина, у заяві про призначення допомоги при народженні дитини.

Стаття 11 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" Законом України від 10.10.2013 р. N 644-VII також була доповнена чотирма новими частинами такого змісту:

«Для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається заява одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина.

Заява складається у довільній формі із зазначенням даних для реєстрації місця проживання дитини.

Орган праці та соціального захисту населення за місцем проживання одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, або за місцем народження дитини після звернення одного з батьків (опікуна) за призначенням допомоги при народженні дитини:

самостійно отримує від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, установ, з державних реєстрів та в порядку обміну інформацією всі необхідні відомості для призначення такої допомоги;

направляє центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації фізичних осіб, дані для реєстрації місця проживання дитини, що зазначила особа, яка звертається за допомогою».

Як вбачається з вищевикладеного, законодавець з дати набуття сили Законом України від 10.10.2013 р. N 644-VII обовязок надання даних для реєстрації місця проживання народженої дитини поклав на орган праці та соціального захисту населення після звернення одного з батьків за допомогою, а до цих змін реєстрація новонароджених дітей та дітей які не досягли 16-і річного віку регулювалась ст.6 у редакції, що діяла з 20.11.2012р. і містила обовязок громадян України реєструвати своє місця проживання протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання та наказом МВС України від 22.11.2012 N1077 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 р. за N 2109/22421) «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», згідно з якими, обовязок батьків вказати дитину при реєстрації місця проживання є лише тільки у разі зміни одним з батьків місця проживання з відповідним внесенням дитини до заяви одного з батьків, з відповідним внесенням цих даних до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки.

Як вбачається з копії посвідки на постійне проживання Позивача він зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 з 29.05.2001р. та не змінював цієї адреси.

Згідно довідки ЖБК «Луч» від 16.05.2013р. наданої за місцем проживання Позивача для надання до органів соціального захисту з метою отримання допомоги при народженні дитини, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 вказаний як зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

Таким чином, редакція ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» (який прийнятий 11.12.2003 року), згідно з якою місце проживання новонародженої дитини має бути зареєстровано протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження прийнята Законом від 10.12.2015 р. № 888-VIII, а відповідно до ст. 8 КУпАП зворотної сили не має, окремих перехідних положень, щодо обовязку реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей на дату його прийняття цей закон також не містить.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Згідно ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, або одного із них.

За таких обставин суд вважає, що постанова по справі про адміністративне правопорушення б/н від 24.06.2017 року стосовно ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Крім того, статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Повноваження суду при вирішенні справи передбачені ст. 162 КАСУ, зокрема - відповідно до п.1 ч.2 ст.162 КАСУ у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування рішення.

Таким чином на підставі вищевикладеного суд вважає, що приймати рішення про закриття провадження по адміністративній справі не входить до повноважень суду, оскільки суд здійснює розгляд справи не як суд загальної юрисдикції, а як адміністративний суд в ході провадження по адміністративній справі, і, відповідно до п.3 ч.3 ст.17 КАСУ юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові спори про накладення адміністративних стягнень, тобто це питання не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ч.1 ст.288, ст. 293, КУпАП, ст.ст. 8-11, 71, 122, 159, 160, 162, 163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Адміністратора Центру надання адміністративних послу ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову адміністратора центру надання адміністративних послуг м. Маріуполя ОСОБА_4 у справі про адміністративне правопорушення б/н від 24.06.2017р. про притягнення ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1) до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.197 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді попередження.

В задоволені вимоги щодо закриття справи відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Суддя О.А.Шевченко