Справа № 808/2163/17
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року (об 11 год. 10 хв.)Справа № 808/2163/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури Запорізької області

про зобовязання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3, позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Прокуратури Запорізької області (далі відповідач), в якому просить зобов'язати відповідача доплатити належну позивачу заробітну плату відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за серпень 2015 року, за вересень 2015 року, жовтень 2015 року, за листопад 2015 року, за грудень 2015 року, за січень 2016 року, за лютий 2016 року, за березень 2016 року, за квітень 2016 року, за травень 2016 року, за червень 2016 року, за липень 2016 року, за серпень 2016 року, за вересень 2016 року, за жовтень 2016 року, за листопад 2016 року, за грудень 2016 року, за січень 2017 року, за лютий 2017 року, за березень 2017 року, а також матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати та матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати за період щорічних відпусток у 2016 та 2017 роках.

На обґрунтування адміністративного позову посилається на приписи ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» та зазначає, що позивачу як прокурору місцевої прокуратури з 15 липня 2015 року повинна була нараховуватись заробітна плата із розрахунку посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з 1 січня 2016 року 11 мінімальних заробітних плат, а з 1 січня 2017 року 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Вказує, що з моменту набрання чинності та до його звільнення з органів прокуратури Запорізької області вказані вимоги законодавства не виконувались, оскільки згідно із Прикінцевими положеннями Законів України про Державний бюджет на 2015 та 2016 роки дію ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» призупинено, положення цієї статті застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, що на думку позивача, прямо суперечить положенням ч. 1 ст. 81 вказаного Закону, згідно із якою заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Вважає, що положення ст. 81 Закону набрали чинності 15.07.2015, тобто пізніше ніж набув чинності Закон України Про Державний бюджет на 2015 рік», отже, у будь-якому разі повинні застосовуватись норми спеціального Закону, який набув чинності пізніше. Крім того, положеннями Закону Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями встановлювати посадові оклади прокурорів, тому відсутні підстави нараховувати заробітну плату прокурорів на підставі окладів, визначених постановою КМУ №505. Також зауважує, що розмір заробітної плати прокурорів, встановлений ст. 81 Закону, фактично є гарантіями функціонування органів прокуратури, передбаченими ст. ст. 16, 87 Закону, фактично такі обмеження Законів України про Державний бюджет на 2015 та 2016 роки є неконституційними, оскільки прямо суперечать ст. 22 Конституції України щодо заборони звуження змісту прав та свобод шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних, окрім цього, ст. 43 Конституції України гарантує кожному право на належні умови праці та заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. На підставі викладеного, вважає, що нарахування заробітної плати позивача повинно було здійснюватися на підставі положень ст. 81 Закону та інших підзаконних нормативно-правових актів, якими врегульовано обсяг та порядок виплат надбавок до прокурорського окладу(згідно із розрахунком, наведеним позивачем на с.5-7 адміністративного позову), а тому просить суд зобовязати відповідача доплатити належну позивачу заробітну плату відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з серпня 2015 року по березень 2017 року, а також матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати та матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати за період щорічних відпусток у 2016 та 2017 роках.

Позивач у судовому засідання адміністративний позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просив задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив із підстав, викладених у запереченнях від 26.07.2017 №05/2-2257-17 (вх. №21204). Зазначає, що з 15.07.2015 набрали чинності норми Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.22014, ст. 81 якого встановлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами. Разом із цим, зауважує, що п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік» та п. 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет на 2016 рік» норми і положення ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджет. Вказує, що розмірі посадових окладів, надбавок за класні чини та вислугу років затверджуються Кабінетом Міністрів України, а саме постановою Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури» від 31.05.2012 №505, зміни до якої, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились. Крім того Законами України про Державний бюджет на 2015-2017 роки не було передбачено видатки на реалізацію положень ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014. Таким чином, в силу положень ст. 19 Конституції України, ст. 98 Кодексу законів про працю України, відповідачем нарахування та сплата заробітної плати здійснювалась виключно на підставі штатного розпису та лише в межах затвердженого фонду оплати праці, затверджених Генеральним прокурором України, з урахуванням постанов Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 та від 09.12.2015 №1013. Вважає, що відповідач не наділений правом самостійно, без правового регулювання Кабінету Міністрів України та фінансової можливості Державного бюджету України здійснювати перерахунок заробітної плати позивачу та виплачувати її у більшому розмірі, більш того, нарахування та виплата прокуратурою Запорізької області позивачу заробітної плати, в межах визначених ст. 81 вказаного Закону, буде суперечити положенням ч. 1, 2 ст. 23 та ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України. Враховуючи відсутність підстав для доплати ОСОБА_1 заробітної плати відповідно до вимог ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» за 2016-2017 роки, вважає вимоги щодо доплати за вказаний період матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати є похідними, тому також не підлягають до задоволення. Ураховуючи викладене, просить у задоволенні позову відмовити повністю.

На підставі статті 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення сторін, судом встановлені наступні обставини.

В період з 08 квітня 1998 року по 21 квітня 2017 року позивач працював у відповідача на посадах прокурора.

Наказом від 20.04.2017 № 210к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3, яку він обіймав на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_4, та з органів прокуратури Запорізької області за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України з 21 квітня 2017 року.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачу за період з липня 2015 року по березень 2017 року прокуратурою Запорізької області заробітна плата нараховувалась виходячи з посадового окладу, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури» (зі змінами).

Проте, на думку позивача, заробітна плата, за вищевказаний період, повинна була нараховуватись прокуратурою Запорізької області, виходячи з посадових окладів, передбачених ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», у звязку і чим позивач звернувся із даним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено частиною першою статті 81 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1697-VII) заробітна плата прокурорів регулюється Законом № 1697-VII та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов'язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених Законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат (частина 3 статті 81 Закону №1697-VII).

Частиною другою статті 8 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), передбачено, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

У свою чергу, частиною восьмою статті 81 Закону № 1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з нормами частин першої та другої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Частиною першою статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, що для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

За правилами статті 89 Закону № 1697-VII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (стаття 90 Закону № 1697-VII).

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів. Вказані норми, на момент розгляду справи у суді, є чинною.

Суд вважає за необхідне зауважити, що Закон про Державний бюджет України регулює відносини у сфері формування та використання фінансових ресурсів, затверджує повноваження органів державної влади здійснювати виконання бюджету. За своєю суттю він є спеціальним законом, оскільки регламентує специфічну сферу суспільних відносин. Виключно ним визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, їх розмір і цільове спрямування. Дія закону про Державний бюджет України обмежена календарним роком, регулярно здійснюються звіти і контроль за його виконанням. Особливістю цього закону є і те, що при здійсненні бюджетного процесу нормативно-правові акти застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать його положенням.

Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 03.10.1997 у справі №18/183-97, конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону у часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше та лишається діючою на момент протікання правовідносин.

Таким чином, Закон України про Державний бюджет України на відповідний рік, як спеціальний Закон, яким регулюються бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, як таких, що фінансуються з державного бюджету, надають повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір та порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Рішення щодо неконституційності пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», Конституційним Судом України не приймалися.

Отже, на час виникнення спірних відносин та до моменту звільнення позивача схема посадових окладів працівників органів прокуратури була визначена постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України №763 від 30.09.2015 та №1013 від 09.12.2015.

Так, відповідно до пункту 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII Кабінету Міністрів України доручено: у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Проте, Кабінетом Міністрів України покладені на нього пунктом 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII обовязки не були виконані.

Відповідно до довідки про нараховану позивачу заробітну плату, відповідачем в спірний період заробітна плата позивачу нараховувалась виходячи з розміру посадового окладу визначеного саме постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505.

Враховуючи наведене, оскільки Кабінетом Міністрів України зміни до постанови від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників прокуратури» щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників, не внесені, а Законами України про Державний бюджет України на 2015-2016 роки видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру» не передбачались, відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України, правові позиції якого викладені у постановах від 04.11.2015 у справі № 21-1461, від 30.03.2016 № 21-271а16, від 13.07.2016 № 21-1488а16.

Відповідно до приписів статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Верховного Суду України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги положення діючого законодавства, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для здійснення позивачу нарахування та виплати заробітної плати платі за період з липня 2015 року по березень 2017 року відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру», що доводами позовної заяви та матеріалами справи не спростовується.

У відповідності до частини першої статті 82 Закону № 1697-VII прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Крім того, частиною третьою статті 83 цього Закону передбачено, що прокурору може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.

Таким чином, щодо вимог позивача про зобовязання прокуратури Запорізької області виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати за період щорічних відпусток у 2016 та 2017 роках, на думку суду, є похідними, а оскільки в діях відповідача судом протиправності не встановлено, то вказані вимоги є також безпідставними.

Посилання заявника апеляційної скарги на практику Європейського суду з прав людини, а саме на рішення Суду у справі «Суханов та Ільченко проти України», суд вважає необґрунтованим, оскільки нарахування заробітної плати здійснювалося позивачу не з мотивів відсутності механізму реалізації законодавчо визначених положень, а у звязку з відповідним правовим регулюванням, відповідно до якого повноваження щодо встановлення розміру виплат, передбачених статтею 81 Закону № 1697-VII, передані Кабінету Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Згідно з частиною першою статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено частинами першою та другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до статті 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність своїх дій, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Батрак