Справа № 822/775/15
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2017-09-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" вересня 2017 р. м. Київ К/800/6257/16

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шведа Е.Ю.,

судді: Мороз Л.Л.,

Мороз В.Ф.,

секретар судового засідання Ловецка Т.В.,

за участю: представника третьої особи ОСОБА_2,

представника прокуратури Атаманюк І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за

касаційними скаргами Ізяславської міської ради Хмельницької області та прокуратури Хмельницької області

на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року

у справі № 822/775/15

за позовом прокурора Ізяславського району Хмельницької області

до Реєстраційної служби Ізяславського районного управляння юстиції,

треті особи: Ізяславська міська рада Ізяславського району Хмельницької області, ОСОБА_4,

про скасування рішення,

встановив:

Прокурор Ізяславського району Хмельницької області (далі - Прокурор) звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Реєстраційної служби Ізяславського районного управляння юстиції (далі - Реєстраційна служба), треті особи: Ізяславська міська рада (далі - Рада), ОСОБА_4, про скасування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на нежиле приміщення в АДРЕСА_1, від 09 січня 2014 року № 9780949.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року позов задоволено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове - про відмову у позові.

У касаційних скаргах прокуратура Хмельницької області та Рада, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення цього суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Касаційні скарги мотивовані тим, що на час розгляду цього спору відсутні будь-які правові підстави для існування у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_4, оскільки рішення Ізяславського районного суду від 21 серпня 2003 року про визнання права власності за вказаною особою скасоване.

У своїх запереченнях на касаційні скарги ОСОБА_4 просила залишити такі без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

У судовому засіданні представник прокуратури підтримав касаційні скарги, просив задовольнити їх з підстав, викладених у цих скаргах. Представник ОСОБА_4 просив залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, що з'явились, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами встановлено, що рішенням Ізяславського районного суду від 21 серпня 2003 року визнано право на підвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_4, яке вона придбала 22 липня 2003 року на прилюдних торгах.

Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 13 жовтня 2003 року прилюдні торги від 22 липня 2003 року визнано недійсними.

Ухвалою Ізяславського районного суду від 30 вересня 2004 року скасовано за нововиявленими обставинами рішення Ізяславського районного суду від 01 серпня 2003 року. Ухвалою суду від 27 квітня 2015 року виправлено описку в ухвалі Ізяславського районного суду від 30 вересня 2004 року, а саме зазначено про скасування за нововиявленими обставинами рішення від 21 серпня 2003 року, замість від 01 серпня 2003 року.

Рішенням Ізяславського районного суду від 08 листопада 2004 року відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову про визнання права власності на спірне приміщення.

Водночас, державний реєстратор Реєстраційної служби рішенням від 09 січня 2014 року № 9780949 зареєстрував право власності на спірне нежитлове приміщення за ОСОБА_4 на підставі рішення Ізяславського районного суду від 21 серпня 2003 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Ізяславського районного суду від 30 вересня 2004 року скасовано рішення Ізяславського районного суду від 21 серпня 2003 року, на підставі якого зареєстроване право власності на спірне приміщення за ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з правомірності рішення державного реєстратора від 09 січня 2014 року № 9780949, оскільки таке прийняте на підставі передбачених законодавством документів, які за своїм змістом відповідали вимогам закону, а виявлену помилку (описку) у рішенні суду було виправлено вже після прийняття рішення про державну реєстрацію.

Крім того, ухвала Ізяславського районного суду від 30 вересня 2004 року та рішення Ізяславського районного суду від 08 листопада 2004 року до Реєстраційної служби не подавались, а тому державному реєстратору не було відомо про них.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову та скасування рішення від 09 січня 2014 року № 9780949.

Суд касаційної інстанції не погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 16 цього Закону; 6) надання витягів з державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Ч. 2 ст. 9 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор, серед іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав (пункт 1); приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав (пункт 2).

Державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки.

Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 3 ст. 17 Закону № 1952-IV).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5.1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5.2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5.3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5.4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5.5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5.6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Водночас, ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Беручи до уваги те, що державний реєстратор прийняв оспорюване рішення від 09 січня 2014 року № 9780949 про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на приміщення на підставі скасованого рішення Ізяславського районного суду від 21 серпня 2003 року, суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову. Також суд бере до уваги те, що під час відповідного звернення до Реєстраційної служби у 2014 році ОСОБА_4 діяла недобросовісно, оскільки їй було відомо про скасування рішення Ізяславського районного суду від 21 серпня 2003 року.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо протиправності рішення від 09 січня 2014 року № 9780949 та наявності підстав для його скасування.

Згідно з ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Отже, касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції скасуванню із залишенням в силі постанови суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційні скарги Ізяславської міської ради Хмельницької області та прокуратури Хмельницької області задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року скасувати, постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: