Справа № 808/1028/17
Суддя: Матяш Ольга Віталіївна
Дата ухвалення: 2017-09-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

808/1028/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року , о 17:10 годині,

Справа № 808/1028/17

м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого-судді Матяш О.В., розглянувши у порядку письмового провадження в м. Запоріжжя справу за адміністративним позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році,

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, зазначивши в заяві, що, відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали в ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС», за 2016 рік складала 5080 осіб. Відповідно до нормативу, встановленого ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України», середньооблікова кількість інвалідів повинна складати 203 особи. Згідно відомостей, наданих відповідачем у звіті, середньооблікова кількість інвалідів на підприємстві склала 91 особу, що є меншою, ніж встановлено нормативом. За порушення норм чинного законодавства відповідачу були нараховані адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році в розмірі 10816946,56 гривень. У зв’язку із порушенням строків сплати адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році відповідачу на вказану суму було нараховано пеню у розмірі 5408,47 гривень.

Позивач просить стягнути з відповідача суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році у розмірі 10822355,03 гривень.

Представник позивача в судове засідання не з’явився, до його початку надав клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримує.

Представник відповідача в судове засідання не з’явився, до початку судового засідання також надав клопотання про розгляд справи без його участі, позов не визнає. В матеріалах справи наявні письмові заперечення, в яких відповідач вказує, що підприємством в 2016 році було виконано вимоги законодавства щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, інформування органів виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органів місцевого самоврядування щодо наявності вакансій для працевлаштування інвалідів на підприємстві, тому в цьому випадку немає підстав для стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій. Просить відмовити в позові.

Згідно із ч.4 ст.122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. У зв’язку з наведеним суд розглянув справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши наявні у справі докази та надавши їм оцінку, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій установлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, – у кількості одного робочого місця. Тому середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого ч.1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у відповідача повинна складати 203 особи, про що і зазначено в звіті за формою 10-ПІ. Згідно відомостей, наданих ним у звіті за формою 10-ПІ, але середньооблікова кількість інвалідів, що працювали у 2016 році, склала 91 особу.

Статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

За правилами ч. 2 вказаної статті порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

У зв’язку з несплатою відповідачем суми вказаних санкцій і пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду із даним позовом.

Вирішуючи питання про стягнення з ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 8 ст. 69 Господарського кодексу України (далі - ГК), підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, інвалідів, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» № 875-ХІІ від 21.03.1991 (далі – Закон № 875-ХІІ), забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 18 Закону №875-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 875-ХІІ, для підприємств, установ, організацій установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення (ч. 2 ст. 19 Закону № 875-ХІІ).

Підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог ст. 18 цього Закону (ч. 3 ст. 19 Закону № 875-ХІІ). Відповідно до ч. 3 ст. 18-1 вказаного Закону, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Судом встановлено, що ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» є юридичною особою та відноситься до категорії суб’єктів підприємницької діяльності, яким, відповідно до ст. 19 Закону № 875-ХІІ, встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів, який у відповідача повинен складати 203 робочих місця, про що і зазначено в Звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік.

Частиною 1 статті 20 Закону № 875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Матеріали справи підтверджують факт невиконання відповідачем нормативу працевлаштування інвалідів та обґрунтованість розрахунку суми адміністративно-господарських санкцій, здійсненого позивачем. Водночас, адміністративно-господарська відповідальність, передбачена ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», за своєю правовою природою є господарсько-правовою відповідальністю. Згідно з ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання. Відповідно до частини другої зазначеної статті, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

В пункті 4.4 Рекомендації Президії Вищого адміністративного суду України «Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування» № 07.2-10/2 від 14.04.2008 вказано, що при розгляді справ про працевлаштування інвалідів адміністративним судам потрібно встановлювати такі обставини: створення робочих місць відповідно до встановленого нормативу; інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад); спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування; причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів.

За правилами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Відповідно до ч. 3 цієї статті, підприємства, установи, організації зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати інвалідів на створені робочі місця. Обов’язок з пошуку робочих місць для інвалідів покладено як на державну службу зайнятості, так і на самих інвалідів, а обов’язком роботодавця є створення робочих місць для інвалідів, належне інформування центру зайнятості про наявність таких місць та вже безпосереднє працевлаштування інваліда на спеціально створене робоче місце, тобто укладення з ним трудового договору. В свою чергу, обов’язок державних органів щодо організації працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов’язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Як суд вбачає з матеріалів справи, генеральним директором ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС», на виконання вимог закону, 04.09.2015 видано наказ №147 «Про створення робочих місць в ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» (т. 1а.с.183). Тобто, відповідачем виконано обов’язок щодо створення робочих місць для інвалідів в 2016 році.

Відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення», підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та про працівників, які працюють неповний робочий день (тиждень), якщо це не передбачено трудовим договором, або не працюють у зв’язку з простоєм виробництва з незалежних від них причин, і в десятиденний строк – про всіх прийнятих працівників у порядку, встановленому законодавством.

Судом встановлено, що протягом 2016 року відповідач неодноразово звертався до Маріупольського та Запорізького міських центрів зайнятості зі звітами Ф3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». Згідно з листом Запорізького міського центру зайнятості №759/04-11 від 19.04.2017, ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС» протягом 2016 року подавало до центру зайнятості звіти за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» для працевлаштування інвалідів, в кожному з яких зазначено про пошук працівника на 0,1 ставки. Водночас, згідно з поданими до суду відповідачем витягами з штатного розпису підприємства, усі робочі місця, призначені для інвалідів, створювалися як повні робочі місця, тобто – 1 ставка (8 годин на день, 40 годин на тиждень).

Судом також досліджено копії направлень на працевлаштування на робоче місце, призначене для працевлаштування інвалідів в ТОВ «МЕТІНВЕСТ-ПРОМСЕРВІС», та причини відмови інвалідів від працевлаштування на підприємстві відповідача, серед яких поряд із причинами територіальної віддаленості місця виробництва та низької заробітної плати значну нішу займає така причина відмови як робота на неповну ставку – 0,1 ставки (т.1 а.с. 95, 99, 107, 108).

Отже, матеріали справи свідчать про суто формальний підхід відповідача до виконання обов’язку щодо належного інформування центру зайнятості про наявність вільних місць для працевлаштування інвалідів в 2016 році, що, в свою чергу, свідчить про відсутність мети фактичного працевлаштування інвалідів. Також матеріали справи містять докази прямого зв’язку відмови інвалідів від працевлаштування на підприємстві відповідача через створені відповідачем умови.

Отже, відповідачем всупереч вимог ч.4 ст.20 Закону України «Про зайнятість насе-лення» та ч. 2 ст. 218 ГК України не вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення адміністративно-господарського правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідач не вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, а вжиті ним заходи, в тому числі й публікації оголошень про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів в власній газеті підприємства, а не в виданнях, спеціально орієнтованих на публікацію оголошень чи суспільно корисної інформації, носять суто формальний характер. За таких обставин суд вважає застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2016 році правомірним.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність необхідної сукупності підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.17,158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити.

Постанова може бути оскаржена у Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Запорізький окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання постанови шляхом подання апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, що її подає, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Матяш