Справа № 806/2178/17
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року Житомир справа № 806/2178/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Черняхович І.Е., судді: Черноліхов С.В., Попової О.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України про визнання дій неправомірними, стягнення суддівської винагороди в розмірі 19261,03 грн та середнього заробітку за весь час затримки,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить:

- визнати дії відповідачів щодо зменшення виплати суддівської винагороди (заробітної плати) за вересень-грудень 2014 року та січень-березень 2015 року неправомірними;

- стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду (заробітну плату) в розмірі 19261,03 грн та середній заробіток за весь час затримки, починаючи з дня звільнення по день ухвалення рішення.

В обґрунтування позову зазначає, що при проведенні повного розрахунку при звільненні було виявлено, що залишилася невиплаченою заборгованість із суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по березень 2015 року в сумі 19261,03 грн, яка відображена в її особовому рахунку. Позивач вважає, що протягом вказаного періоду жодних змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо обмеження розміру суддівської винагороди не вносилося, а тому правових підстав для її обмеження при виплаті не було. Про це зазначено в рішення Конституційного суду України від 08.06.2016. Не проведення в день звільнення розрахунку в повному обсязі, на думку Позивача, тягне за собою наслідки, передбачені ст.117 КЗпП України.

Позивач надіслала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник Апеляційного суду Житомирської області надіслав до суду заперечення, у п. 3 прохальної частини яких просить справу розглядати без його участі. В письмових запереченнях зазначено, що при звільненні ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Житомирської області проведено розрахунок в повному обсязі. Нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по березень 2015 року була проведена відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік".

Представник Державної судової адміністрації України до суду не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином.

Представник Міністерства фінансів України надіслав до суду заперечення, у п. 2 прохальної частини яких просить справу розглядати без його участі. В письмових запереченнях зазначено, що Законом України від 31.07.2014 "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік", що набрав чинності з 03.08.2014 було встановлено обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати до кінця 2014 року. Відповідно до положень Бюджетного кодексу України, як зазначено в письмових запереченнях, Міністерство фінансів України не несе відповідальності за нарахування та виплату суддівської винагороди.

Представник Державного казначейства України до суду не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином.

У відповідності до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

ОСОБА_1 з 01.04.2011 по 03.07.2017 працювала на посаді судді Апеляційного суду Житомирської області. Позивачу нараховувалася та виплачувалася суддівська винагорода за період із вересня 2014 року по березень 2015 року з урахуванням обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, передбаченого Законом України від 31.07.2014 "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" та Законом України від 28.12.2014 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України".

Так, відповідно до дослідженої судом довідки Апеляційного суду Житомирської області про заробіток позивача встановлено, що її суддівська винагорода за вересень 2014 року була скорегована в сторону зменшення на загальну суму 487,20 грн, за жовтень того ж року - на 466,02 грн, за листопад - на 180,04 грн і за грудень - на 381,29 грн, за січень 2015 року - на 6471,28 грн, за лютий 2015 року - на 6577,20 грн, за березень 2015 року - на 4698,00 грн, а всього на загальну суму 19261,03грн.

Позивач вважає правомірним таке обмеження максимального місячного розміру її суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, передбаченого пунктом 6-4 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2014рік" від 31 липня 2014 року №1622-VII (далі - Закон №1622- VII), Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII, Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 №79-VIII.

Суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо відсутності правових підстав для обмеження розміру його суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року 15 розмірами мінімальної заробітної плати, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та умов нарахування та виплати суддівської винагороди протягом спірного періоду 2014 року регулюються правовими нормами Закону України від 07 липня 2010 року N 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №2453-VI), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Так в ст.2 Закону №1622- VII, Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

В повному обсязі Закон №1622-VII був опублікований 15.08.2014 в Офіційному віснику України, 2014, №63, ст.1733, а тому набув чинності лише з 16.08.2014. Опублікування тексту вказаного Закону №1622- VII 02 серпня 2014 в Голосі України ( 2014, 08, №146) та 09.08.2014в Урядовому кур'єрі ( 2014, 08, №144) було лише частковим.

Тобто, з вересня 2014 року взагалі були відсутні жодні підстави для обмеження Позивачу розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Окрім того, за приписами ч. 1 ст. 129 Закону №2453-VI ( в редакції на період спірних правовідносин) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За період з вересня 2014 року по 31.12.2014 жодних змін до Закону №2453-VI щодо розміру суддівської винагороди, яка підлягала виплаті саме в даний період 2014 року, не приймалося.

Разом з тим, суд вважає правомірними доводи представників відповідачів, викладених в письмових запереченнях, про те що Законом №76-VIII законодавець з 01.01.2015 шляхом внесення змін до частини першої статті 129 Закону №2453-VI зазначив, що розмір суддівської винагороди може визначатися, окрім цього Закону, Закону України "Про Конституційний Суд України", іншими нормативно-правовими актами.

Одночасно Законом України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 №79-VIII, що також набрав чинності з 01.01.2015, розділ VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України був доповнений пунктом 26, згідно якого норми і положення статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Тобто, такі обмеження щодо виплати суддівської винагороди законодавцем шляхом внесення змін до статті 129 Закону №2453-VI були введені в дію лише з 01.01.2015.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що видатки на виплату суддівської винагороди Апеляційному суду Житомирської області протягом спірного періоду 2014 року не зменшувалося, а тому позовні вимоги позивача про визнання неправомірними дії Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державної казначейської служби України що невиплати суддівської винагороди в повному обсязі за період з вересня 201 4року по 31.12.2014 року задоволенню не підлягають.

При вирішенні даного спору суд також враховує, що відповідно до вимог ст. 143 Закону №2453-VI суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Більш того, законодавець в ч.4 ст.142 Закону №2453-VI прямо зазначив, що видатки на утримання судів у Державному бюджеті України не можуть бути скорочені в поточному фінансовому році.

Сторони визнають, що згідно зі ст. 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація на 2014 рік та 2015 рік була головним розпорядником бюджетних коштів, а Апеляційний суд Житомирської області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Одночасно суд враховує, що видатки Державного бюджету України на 2014 рік на оплату праці (загальний фонд та спеціальний фонд) для Апеляційного суду Житомирської області визначалися Законом України" Про Державний бюджет України на 2014".

Як зазначено в додатку №8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік " Розподіл видатків Державного бюджету України на 2014 рік на здійснення правосуддя в розрізі місцевих та апеляційних судів", розмір видатків загального фонду на оплату праці для Апеляційного суду Житомирської області на 2014 рік складав 13778,3 тис.грн, а спеціального фонду - 905,0 тис. грн. Вказаний розмір видатків був скорегований Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 27 березня 2014 року №1165-VII лише в частині видатків загального фонду і складав 13640,9 тис.грн.

В подальшому протягом 2014 року вказаний розмір видатків ні загального ні спеціального фонду не змінювався, в тому числі у зв'язку із прийняттям Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" від 31 липня 2014 року №1622- VII.

При розгляді вказаного спору суд враховує Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа №1-1/ 2004), в якому прямо зазначено, що незалежність суддів є невід'ємною складовою їхнього статусу, яка, окрім іншого, забезпечується насамперед гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту.

За приписами вказаного Рішення не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів

Неконституційним є також надання повноважень Кабінету Міністрів України здійснювати обмеження видатків з Державного бюджету України на утримання судових органів України без урахування передбачених статтею 130 Конституції України конституційних гарантій їх фінансування, про що прямо зазначено в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 19, 42 Закону України "Про Державний бюджет України на 1999 рік" (справа про фінансування судів) від 24 червня 1999 року №6-рп/99 (справа №1-31/99).

За приписами Рішення Конституційного суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016, Справа №1-8/2016 (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є "обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені" (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України)".

Суд вважає також безпідставними доводи представників відповідачів, наведені в письмових запереченнях, що обмеження суддівської винагороди в 2014 році зумовлено економічним становищем держави та необхідністю фінансової стабілізації держави, викладені в пояснювальній записці до проекту Закону №1622- VII. Така пояснювальна записка до самого проекту Закону не містить жодних правових норм щодо врегулювання тих чи інших правовідносин.

Зазначене свідчить про наявність порушеного права Позивача на виплату щомісячної суддівської винагороди лише за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року. Розмір такої заборгованості складає 1514,55грн. (487,20 грн + 466,02 грн + 180,04 грн + 381,29 грн).

Порушене право позивача на виплату щомісячної суддівської винагороди в повному обсязі за період з вересня 2014року по грудень 2014року підлягає судовому захисту виключно шляхом визнання неправомірними дії Апеляційного суду Житомирської області щодо невиплати такої щомісячної суддівської винагороди в повному обсязі та стягнення саме з цього відповідача такої заборгованості в сумі 1541,55грн.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, недоплачена позивачу сума грошового утримання за період з вересня по грудень 2014року є підставою для покладення на Апеляційний суд Житомирської області відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї суми грошового утримання з 04.07.2017 по день ухвалення судового рішення ( 71 день).

З довідки Апеляційного суду Житомирської області від 05.09.2017 №3-282/03-23/38/2017 вбачається, що середньоденна заробітна плати позивача становить 1602,52 грн (а.с. 41).

Разом з тим, у разі часткового задоволення позову суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Така правова позиція викладена в Постанові Верховного суду України від 5 жовтня 2016 року у справі N 6-2405цс15.

Оскільки вимоги позивача щодо розміру належних їй при звільненні сум суд задовольнив частково, невиплачена сума (з розрахунку за чотири місяці) складає не більше 13% розміру щомісячного грошового утримання позивача, наявні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, а саме розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню з 113778,92 грн до 30 000 грн.

Вказана сума (30000,00грн.) підлягає стягненню на користь позивача з Апеляційного суду Житомирської області.

Суд вважає, що нарахування та виплати Позивачу заробітної плати за оскаржуваний період 2015 року здійснено відповідно до норм чинного законодавства України.

Обмеження розміру виплати Позивачу суддівської винагороди за період з 01.01.2015 по 31.03.2015 зумовлені внесенням змін до частини першої статті 129 Закону №2453-VI щодо розмірів такої суддівської винагороди.

Керуючись статтями 128, 159-163 ,167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Апеляційного суду Житомирської області щодо невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди в повному обсязі за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року.

Стягнути з Апеляційного суду Житомирської області на користь ОСОБА_1 заборгованість з суддівської винагороди за період з вересня 2014 року по грудень 2014 року в сумі 1514,55 грн.

Стягнути з Апеляційного суду Житомирської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя: І.Е.Черняхович

судді: С.В. Черноліхов

ОСОБА_2