Справа № 760/16027/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА
Іменем України

12 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі Відповідач, Міноборони України) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправними дії Міноборони України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), порання (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності, військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» та ст. 16 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати Міноборони України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 у розмірі 113 489,10 грн.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.05.2017 року позов задоволено частково визнано протиправними дії Міноборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності ІІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, в розмірі 27-місячного грошового забезпечення відповідно до Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), порання (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності, військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб»; зобов`язано Відповідача розглянути питання щодо призначення та виплати Позивачу одноразової грошової допомоги по інвалідності ІІІ групи, що настала внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 «Про затвердження Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), порання (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності, військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб» та Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, встановленому законом на день встановлення інвалідності. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач протиправно відмовив Позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги з підстав відсутності зворотної дії законів у часі, а тому, з урахуванням принципу розподілу влади, належним способом захисту порушених прав ОСОБА_1 є покладення на Міноборони обов`язку розглянути питання щодо призначення та виплати останньому одноразової грошової допомоги у розмірі, встановленому законом на день встановлення інвалідності.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та залишити позовну заяву без розгляду або відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує на порушення судом першої інстанції правил підсудності спорів, незалучення до матеріалів справи оригіналів письмових доказів та ненаправлення Міноборони України матеріалів уточненої позовної заяви. Крім того, наголошує на неврахуванні судом факту подання позову з пропуском трирічного строку звернення до суду, відсутності звернення до Міноборони України із заявою про виплату грошової допомоги, не змінювання групи інвалідності та ступеню втрати працездатності, необхідності обрахунку грошового забезпечення з його розміру на день звільнення особи, а не встановлення інвалідності, неподання доказів невиплати грошової допомоги, відсутності доказів проходження Позивачем військової служби у Збройних Силах України, ненадання останнім документу, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), а також не розгляду направлених Київським обласним військовим комісаріатом документів у встановленому порядку, чим виключається обов`язок Міноборони України призначити одноразову грошову допомогу.

У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суд першої інстанції змінити, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивач проходив військову службу у період з 17.08.1968 року по 27.10.1996 року, у тому числі у Демократичній Республіці Афганістан з 31.03.1986 року по 13.06.1988 року, що підтверджується копіями довідки Центрального об`єднаного військового комісаріату м. Запоріжжя від 20.04.2016 року №2/15 (а.с. 10), військового квитка серії ГР №150616 від 03.12.1996 року (а.с. 11-12).

Згідно довідки МСЕК від 18.04.2008 року серії АД №098052 ОСОБА_1 було встановлено ІII групу інвалідності з 18.04.2008 року довічно, у зв`язку захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служб при виконанні інтернаціонального обов`язку (а.с. 9).

Зі змісту витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 18.05.2016 року №2181 вбачається, що поранення, травма, контузія, захворювання «Так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії» (а.с. 8).

У травні 2016 року Позивач звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку з пораненням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в Афганістані, де велись бойові дії, до якого додав зафіксовані в останній документи (а.с. 14).

Листом від 29.08.2016 року №162/с Запорізький ОВК направив на адресу Позивача копію витягу з протоколу комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, від 19.08.2016 року №71 щодо розгляду документів стосовно можливої виплати одноразової грошової допомоги (а.с. 15).

Зі змісту вказаного протоколу вбачається, що за наслідками розгляду поданих документів Комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, прийняла оформлене п. 8 протоколу від 19.08.2016 року №71 рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги особі, яка звільнилася з військової служби до набуття чинності Закону України від 04.06.2006 року №3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, та інвалідність якій встановлено до 01.01.2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі (а.с. 16).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 17, 58 Конституції України, ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499, суд першої інстанції прийшов до висновку, що одноразова грошова допомога повинна виплачуватися за правилами, які визначалися законодавством у 2008 році, у зв`язку з чим дії Міноборони України щодо відмови у призначенні та виплаті такої допомоги є протиправними, а належним способом захисту прав Позивача з урахуванням дискреційних повноважень Відповідача є зобов`язання Апелянта розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у розмірі, встановленому законом на день встановлення інвалідності.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Приписи ч. 2 ст. 16 вказаного Закону у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначали, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Тобто, всупереч помилкових доводів Міноборони України, право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержаного каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.11.2014 року у справі №21-446а14.

Відповідно до абз. 2 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Порядок №975), яка була чинна на момент звернення Позивача до Запорізького ОВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги, допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

На виконання положень ст. 16 Закону Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28.05.2008 року №499, якою затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (далі Порядок №499).

Пунктом 2 даної постанови закріплено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 1 січня 2007 р., здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою.

Отже, одноразова грошова допомога виплачується звільненим з військової служби (зборів) особам у зв`язку з інвалідністю, що сталася після 01.01.2007 року. Такий висновок узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеного в ухвалі від 24.02.2015 року у справі №2а-3/08.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, інвалідність ІІІ групи Позивачу встановлена внаслідок захворювання, пов`язаного з виконання обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, з 18.04.2008 року безтерміново. Відтак встановлення ОСОБА_1 інвалідності у квітні 2008 року означає поширення на нього дії Порядку №499 та ст. 16 Закону, що безпідставно не було враховано Апелянтом.

Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку №499 в редакції, що поширювала свою дію після 01.01.2007 року, одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, - у розмірі 48-місячного грошового забезпечення - інвалідам III групи.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції про наявність у Позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби. Разом з тим, вірно зазначивши про наявність у Позивача відповідного права та правильно встановивши момент його виникнення, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин редакцію Порядку №499, яка діяла у 2011 році та передбачала виплату 27-місячного грошового забезпечення, у той час як станом на 2008 рік Порядок №499 визначав одноразову грошову допомогу у розмірі 48-місячного грошового забезпечення за останньою посадою. Відтак, рішення Солом`янського районного суду м. Києва в указаній частині підлягає зміні в частині розміру одноразової грошової допомоги.

При цьому, посилаючись на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає у подальшому в осіб, яким було встановлено іншу групу інвалідності чи змінено ступінь втрати працездатності, Відповідач не врахував, що із заявою про призначення та виплату такої допомоги Позивач звертається вперше. Доказів протилежного Міноборони України як суб`єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, надано не було.

Надаючи оцінку доводам Апелянта про те, що дана справа, зважаючи на предмет позову та суб`єктивний склад сторін, підсудна окружному адміністративному суду і повинна розглядатися колегіально, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Виходячи з вищевикладеного, справи, в яких однією із сторін є міністерство чи інший центральний орган виконавчої влади, а предметом яких є спори фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, інших соціальних виплат підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Як було встановлено раніше, Позивач просив визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо не призначення одноразової грошової допомоги та зобов`язати останнє призначити та виплатити Позивачу одноразову грошову допомогу, як особі, якій встановлено інвалідність ІІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

Тобто, Позивачем було заявлено позов, предметом якого є призначення соціальних виплат, а стороною - орган державної влади, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що в силу положень п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України дана справа повинна розглядатись Солом`янським районним судом м. Києва як адміністративним.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.05.2016 року у справі №825/465/16.

Твердження Апелянта про порушення судом першої інстанції ч. 4 ст. 79 КАС України в частині незабезпечення повернення оригіналів письмових документів є безпідставним, оскільки, по-перше, останнім не зазначено, які саме оригінали документів були залучені судом, по-друге, матеріали справи не містять як оригіналів документів, так і доказів відмови у їх поверненні стороні.

Посилання Відповідача на ненаправлення Солом`янським районним судом м. Києва Міністерству оборони України копії уточненої позовної заяви (а.с. 49-51), чим останнього було позбавлено можливості підготувати додаткові заперечення проти позову, судовою колегією оцінюється критично, оскільки у матеріалах справи міститься розписка представника Міноборони України Андрєєва Д.В. від 22.12.2016 року, якою останній підтверджує отримання копії уточненої позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до Міноборони (а.с. 58).

Оцінюючи доводи Апелянта про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, оскільки право на отримання грошової допомоги виникло у Позивача у квітні 2008 року, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, початком перебігу вищевказаного строку звернення до суду визнається день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, на переконання Відповідача, перебіг даного строку розпочався в момент встановлення Позивачу інвалідності.

Однак, даний висновок є помилковим, адже дата призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби не пов`язана з часом встановлення інвалідності. Натомість, її призначення та виплата проводиться згідно Порядку №975 який передбачає подання до уповноваженого органу заяви та інших, передбачених порядком документів.

Як було встановлено раніше, про порушення своїх прав Позивач дізнався у серпні вересні 2016 року після отримання листа Запорізького ОВК від 29.08.2016 року №162/С з копією витягу з протоколу засідання комісії Міноборони. З огляду на викладене у суду відсутні підстави для висновків про пропущення Позивачем встановленого законом строку звернення до суду і для застосування відповідних процесуальних наслідків. Крім того, сам факт розгляду Комісією з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, направлених військовим комісаріатом документів ОСОБА_1 свідчить про безпідставність твердження Апелянта про те, що Позивач не звертався до Міноборони України із заявою по виплату одноразової грошової допомоги.

Крім іншого, судова колегія відхиляє за необґрунтованістю посилання Відповідача на приписи ч. 8 ст. 16-3 Закону, якою закріплено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права, оскільки дана норма набрала чинності 01.01.2014 року, а тому, виходячи з положень ч. 1 ст. 58 Конституції України про незворотність дії нормативно-правових актів у часі, вона не може поширюватись на право Позивача на виплату одноразової грошової допомоги, яке виникло у квітні 2008 року.

Доводи Міноборони України про те, що ОСОБА_1 не доведено, що останній у період з квітня 2008 року по травень 2016 року не звертався до Відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги є, на переконання судової колегії, безпідставними, оскільки, весь вказаний період органом, уповноваженим на розгляд та вирішення питання про виплату одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, було Міністерство оборони України. Отже, зважаючи на встановлений ч. 2 ст. 71 КАС України обов`язок доказування суб`єкта владних повноважень правомірності своїх дій у випадку, коли він заперечує проти позову, саме Відповідач повинен був довести вказану обставину, посилаючись на неї.

Щодо посилання Апелянта на неподання Позивачем документа, що свідчить про характер поранення, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Приписи п. 4.8. Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого Міністерства оборони України від 14.08.2014 року №530, визначають, якщо документів, необхідних для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, немає, уповноважений орган письмово повідомляє заявника та в разі необхідності надає допомогу в їх оформленні.

Отже, вищевказаним Положенням №530 передбачено обов`язок уповноваженого органу щодо письмового повідомлення заявника у разі відсутності документу, необхідного для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних повідомлень уповноваженого органу Позивача про факт недостатності документів, доданих до заяви про виплату одноразової грошової допомоги.

Наведеним, на переконання суду апеляційної інстанції, спростовується твердження представника Міноборони України про те, що Позивачем до заяви про виплату йому одноразової грошової допомоги не додано документу, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травами або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Крім того, судовою колегією враховується, що згідно п. 21.3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402 (далі Положення №402), причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.

Пунктом 21.5 вказаного Положення №402 передбачено, що постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях, зокрема:

- «Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби» - якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння), у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії (п. «б»).

- «Поранення (травма, контузія, каліцтво), одержане в результаті нещасного випадку, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби» - якщо воно одержане за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, або одержане внаслідок правопорушення (п. «в»).

Причинний зв`язок поранення та інвалідності Позивача, як вже було зазначено раніше, підтверджується також витягом з протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міноборони України від 02.03.2015 року №688. При цьому, у вказаному протоколі не зафіксовано, що поранення пов`язане із вчиненням правопорушення чи є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставним посилання Апелянта на те, що ОСОБА_1 не було подано документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Відтак, зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з твердження суду першої інстанції про протиправність дій Міноборони України щодо відмови у призначенні та виплаті Позивача одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби.

Що стосується вимоги Позивача про зобов`язання Відповідача здійснити нарахування та виплату Позивачу одноразової грошової допомоги Позивачу у розмірі 113 489,10 грн., то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у її задоволенні, оскільки суд не може підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання та втручатися в дискреційні повноваження Відповідача.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ст. 2 КАС України.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою повного захисту прав, свобод та інтересів Позивача, необхідно вийти за межі позовних вимог і зобов`язати Міноборони розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до Порядку №499 та Закону у розмірі, встановленому законом на день встановлення інвалідності.

Посилання Апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано, що виплата спірної допомоги не відноситься до компетенції Міноборони України у зв`язку з тим, що Позивач не проходив службу у Збройних Силах України, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 року, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено прирівнення соціального захисту військовослужбовців військових формувань колишнього СРСР до військовослужбовців Збройних Сил України.

Разом з цим, законодавцем встановлено обов`язок саме Міноборони України приймати рішення про виплату одноразової грошової допомоги Позивача у зв`язку із встановленням останньому II групи інвалідності, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби під час здійснення інтернаціонального обов`язку в Республіці Афганістан.

Аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.09.2016 по справі № К/800/12297/16.

Щодо решти висновків суду першої інстанції судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, оскільки таких порушень у ході розгляду справи встановлено не було, а сторони правомірність висновків суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог під сумнів не ставили, розгляд справи здійснювався у межах апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції надав повну та всебічну оцінку наявним у справі доказам, вірно застосував норми процесуального права, правильно встановив дату, з якою пов`язується визначення розміру одноразової грошової допомоги, однак помилково застосував положення Порядку №499 в редакції, яка не поширювалася на спірні правовідносини, у зв`язку з чим постанова підлягає зміні в частині розміру одноразової грошової допомоги з 27-місячного грошового забезпечення на 48-місячне.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду.

Відповідно до ч.1 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є правильне по суті вирішення справи, але із помилковим застосуванням норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання про перерахунок пенсії Позивача було допущено помилкове застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу апеляційну скаргу Міноборони України залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції змінити.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року змінити.

Зазначити, що протиправними є дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІІ групи внаслідок поранення (контузії), отриманого під час виконання обов`язків військової служби в країнах, де велися бойові дії, у розмірі 48-місячного грошового забезпечення.

В іншій частині постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 10 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк
Судді В.В. Кузьменко
О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.