Справа № 753/5183/17
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 753/5183/17 Головуючий у 1-й інстанції: Колесник О.М.
Суддя-доповідач: Ганечко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючої судді: Ганечко О.М.

суддів: Коротких А.Ю.,Літвіної Н.М.,

при секретарі: Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дарницького районного суду м. Києва від 19.06.17 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві про стягнення одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат, у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві про стягнення одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат, у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 19.06.17 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги тим, що її чоловік ОСОБА_4, на підставі Розпорядження Центральної ради добровільного спортивного товариства «Авангард» від 5 січня 1968 року № 13, у період з 6 січня по 16 січня 1968 року ОСОБА_4 було відряджено на учбово-тренувальний збір перед першістю СРСР зі стрибків на лижах з трампліну. Під час тренувальних занять стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав компресійний перелом 7-8 хребців грудного відділу хребта. Чоловіку позивача було встановлено І групу інвалідності. 07.04.1998 року чоловік позивача помер. Відповідно до свідоцтва про смерть причиною смерті стало трудове каліцтво. Позивач в позові просила визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов'язати призначити до виплати одноразову допомогу у розмірі 154400,00 грн. та 30880,00 грн.; зобов'язати призначити щомісячні виплати у розмірі не менше 4808,90 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що подання позивачем лише одного висновку МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого для розгляду справи про страхові виплати допустиме лише у разі зміни ступеня втрати професійної працездатності для проведення перерахування розміру страхових виплат потерпілим, що вже перебувають на обліку у Фонді. Також, суд першої інстанції, як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог зазначив, що письмові докази, що були надані позивачем на підтвердження доводів позову, мають суттєві суперечності щодо дійсної причини інвалідності.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Ч.1 ст.41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», визначено, що у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Відповідно до положень ч.1 ст.43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», для розгляду справ про страхові виплати до Фонду подаються:1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть;2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Відповідно до ч.1, 2 ст.. 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім'ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Відповідно до ч.1, 2 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Фонд відмовляє у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце:1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювань, невиконання приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку;2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим Фонду свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок;3) вчинення застрахованим умисного злочину, що призвів до настання страхового випадку. Фонд відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов'язаним з виробництвом.

Колегія суддів звертає увагу на тому, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні її заяви, оформивши відмову Листом №04-08/648508 від 22.09.16 року, послався на те, що з підприємства, на якому стався нещасний випадок, та у якого виникли обов'язки по веденню, а згодом по передачі на облік страхової справи ОСОБА_4, до Управління не передавалися. Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст..45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», не мають такої підстави для відмови в задоволенні розгляду заяви та доданих до неї документів, а рішення оформлюється за встановленою законодавством формою.

Тому, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи позовні вимоги по суті, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, на підставі відмови відповідача, викладеної у Листі №04-08/648508 від 22.09.16 року. Тобто, відповідачем по суті Заяву позивача не було розглянуто та не прийнято рішення у процесуальний спосіб, який передбачено чинним законодавством України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянувши справу по суті, неповно з'ясував обставини справи, а тому, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Колегія суддів також звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Суд не може проводити підрахунки і визначати правильність нарахування сум.

Одним із принципів адміністративного судочинства є диспозитивність (від лат. Dispono - розпоряджаюся) - це надання особам, які беруть участь у справі, можливості вільно розпоряджатися своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд.

Частиною 2 ст. 11 КАС України, визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Отже, за загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму N 14 від 18.12.2009 р. "Про судове рішення", вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов:

- лише у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача;

- повний захист прав позивач неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав;

- вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, вважає що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог, шляхом зобов'язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_2 та додані до неї документи щодо призначення одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат, у зв'язку зі смертю чоловіка.

Згідно зі ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, частково спростовують висновки суду першої інстанції та є підставою для її скасування, у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись, ст.160, 167, 195,197,198,202,205,КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 19.06.17 року - скасувати.

Прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві про стягнення одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат, у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві в частині відмови ОСОБА_2 в розгляді її заяви та доданих до неї документів щодо призначення одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат, у зв'язку зі смертю чоловіка.

Зобов'язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_2 та додані до неї документи щодо призначення одноразової допомоги та щомісячних страхових виплат, у зв'язку зі смертю чоловіка і прийняти рішення згідно чинного законодавства України.

У задоволені позову в іншій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Ганечко О.М.

Коротких А.Ю.

Судді:

Літвіна Н.М.

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді: Літвіна Н. М.

Коротких А. Ю.