Справа № 815/1769/17
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2017-09-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1769/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегією у складі :

головуючого судді Бжассо Н.В.,

суддів Марина П.П., Харченко Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одеса справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за результатом розгляду якого позивач просить суд: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.03.2017 року № 47, про відмову у визнанні громадянина Камеруну ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянина Камеруну ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування адміністративного позову представник позивача зазначив, що 20.03.2017 року громадянин Камеруну ОСОБА_1 отримав повідомлення № 5/1 - 78 від 10 березня 2017 року від Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України № 47 від 10.03.2017 року.

На думку представника позивача рішення ДМС України № 47 від 10.03.2017 року є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивача до судового засідання не з'явився, належним чином та своєчасно повідомлявся про дату,час і місце судового розгляду, 11.09.2017 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідачів під час судового розгляду справи заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов, згідно яких відповідачі вважають, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 10.03.2017 року № 47 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймався з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Згідно з ч.6 ст.128, ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 - громадянин Камеруну, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження м. Яунде, за національністю - бамілеке, за віросповіданням - християнин-католик, неодружений, проживає у цивільному шлюбі з гр. України ОСОБА_3, має сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження ще не отримано).

Судом встановлено, що позивач вперше звернувся за наданням міжнародного захисту 28.04.2009 року із заявою № 09/15, в якій зазначив, що в лютому 2008 року у Камеруні почалися мітинги проти уряду, які були мирними заходами, а потім переросли в сутички, після чого почалося переслідування керівників заходу. Вночі 07.03.2009 року був заарештований батько позивача, після чого мати позивача організувала його виїзд із країни, бо не хотіла, що позивача заарештували.

Рішенням Держкомнацрелігій України від 02.08.2010 року № 195-10 позивачу відмовлено у наданні статусу біженця.

Зазначене рішення позивачем не оскаржувалося.

23.02.2017 року позивач повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою № 20 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.03.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ № 47 про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно гр. Камеруну ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_2

Зокрема, у висновку від 10.03.2017 року зазначено, що заява позивача є очевидно необґрунтованою, тобто в нього відсутні умови, зазначені п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»и та такою, що носить характре зловживання.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з ч.ч. 1, 3, 4, 6 , 7 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім'єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно п.п.36, 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС 2013/32 / EU від 26 червня 2013 року про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту Якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, непропорційно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятне для розгляду відповідно до принципом неприпустимість повторного розгляду.

Ключовим міркуванням для визнання заяви про надання міжнародного захисту обґрунтованим є безпека заявника в країні походження. У тих випадках, коли третя країна може розглядатися як безпечна країна походження, держави-члени повинні мати можливість визначити її як безпечну і припустити, що вона є такою для конкретного заявника, якщо він / вона не надасть серйозних доказів зворотного.

В адміністративному позові представник позивача наголошує на необхідності дослідження при прийнятті рішення по справі інформації по країні походження позивача.

Так, з огляду на надану представником позивача інформацію по країні походження з Центру Новин ООН від 04.01.2017 року, в Камеруні наявна гуманітарна криза, яка відбивається на житті мільйонів людей та яку намагається подолати влада Камеруну з ООН. Суд зазначає, що з наданої інформації не вбачається жодних переслідувань з боку влади Камеруну будь-кого.

Судом встановлено, що відповідачем, ГУ ДМС України в Одеській області, під час складання висновку від 10.03.2017 року також досліджено інформацію по країні походження позивача, де вказано, що у 2010 році влада іноді відмовляла опозиційним партіям у проведенні мітингів та зібрань, у тому числі і соціал-демократичній.

На думку суду відповідач правомірно прийняв рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з оглядну на наступне.

Так, суд зазначає, що під час анкетування 28.04.2009 року та співбесіди 02.06.2009 року ОСОБА_1 пояснив, що потрапив до України нелегально 29.03.2009 року на судні. Переправу позивача організувала його мати. В матеріалах особової справи наявні малюнки судна та каюти, в якій проживав позивач під час переправи, які завірені підписом позивача. Причиною виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив мітинг, в якому брав участь позивач та його батько. Влада зупинила проведення мітингу, почалися сутички, потім переслідування керівників мітингу. Вночі 07.03.2009 року затримали батька позивача. Мати, дізнавшись про це, злякалася, що можуть арештувати і сина та організувала його виїзд з Камеруну.

Під час співбесіди 10.03.2017 року, яка була проведена у зв'язку із повторним зверненням позивача до ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_1 зазначив, що під час першого звернення із заявою про надання статусу біженця перекладач зазначив невірні відомості щодо історії його переслідування у країні постійного проживання та виїзду з неї. ОСОБА_1 пояснив, що він надавав правдиві відомості, а перекладач зробив невірний переклад з метою отримання коштів.

Позивач зазначив, що потрапив до України 30.01.2009 року легально (отримав студентську візу) літаком, а саме прилетів до м. Бориспіль.

Суд зауважує, що під час анкетування 23.02.2017 року позивач вказав, що з м. Києва потрапив до м. Одеси на потягу, проте під час співбесіди 10.03.2017 року позивач зазначив, що з м. Києва поїхав до м. Вінниці, де його чекав знайомий, який порадив їхати до м. Одеси.

При цьому, доводи позивача щодо здійснення перекладачем невірного перекладу, до уваги судом не приймаються, оскільки виконанні, особисто ОСОБА_1, малюнки у 2009 році свідчать про те, що позивач потрапив на територію України на судні.

З огляду на матеріали особової справи позивача, суд робить висновок, що останній не був членом партії соціал-демократичної фронту, а лише працював у її відділі, займався друком кореспонденції, роздавав флаєри.

Сам позивач зазначив, що ОСОБА_6 (президент партії соціал-демократичного фронту) у 2017 році був запрошений до президентського палацу та спілкувався з президентом Камеруну, що на думку позивача є дивним.

Із співбесіди позивача з співробітником ГУ ДМСУ в Одеській області щодо переслідувань позивача на Батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, суду стало відомо, що позивач повідомив наступну інформацію. В Кмеруні існує 246 діалектів, президент з центрального регіону, у зв'язку з чим існують конфлікти між людьми, які з області, де проживає президент, та іншим населенням, оскільки вони вважають себе головними. Позивача не переслідували, але обмежували у правах, наприклад, при влаштуванні на роботу, навіть якщо у позивача кваліфікація вища, оберуть особу з центрального регіону. Через політичні погляди, позивача не переслідували, проте через участь в мітингах позивача могли арештувати та побили. Позивач впевнений, що його арештують при поверненні у Камерун, оскільки його друзі та батько ще знаходяться у в'язниці.

Позивач під час співбесіди також зазначив, що не виключає можливості переїзду до Канади, Франції чи Бельгії, але це не пріоритет, хоче щоб все було спокійно.

З огляду на особову справу позивача, вбачаться, що на підтвердження особи ОСОБА_1 надано паспорт НОМЕР_3, який виданий у м. Яунде, Республіка Камерун 01.12.2015 року, дійсний до 01.12.2020 року.

Під час співбесіди у 2009 році позивач вказав, що його мати після розлучення з батьком переїхала до м. Бафусан, проте під час співбесіди у 2017 році позивач вказав, що мати залишилася проживати у м. Дуала, її заарештували та через 3 тижні відпустили.

Зазначені вище судом розбіжності в історії переслідування позивача та переїзду на територію України, на думку суду, свідчать про надання позивачем неправдивих відомостей під час звернення за міжнародним захистом.

Крім того суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про переслідування його з боку влади Камеруну. Судом встановлено, що позивач безпосередньо не був членом партії соціал-демократичного фронту, у 2015 році позивач був документований паспортом громадянина Камеруну. Позивач зазначив, що його, у випадку повернення на Батьківщину, заарештують через участь у мітингах у 2008 році, проте з інформації по країні походження, що була досліджена позивачем не вбачається фактів переслідування учасників мітингів соціал-демократичного фронту, а лише наявні випадки заборони проведення таких мітингів. Позивач самостійно вказує, що у 2017 році відбулася зустріч керівника соціал-демократичного фронту та президента Камеруну. Крім того суд не приймає до уваги посилання позивача, що його побили під час розгону мітингу у 2008 році, оскільки ОСОБА_1 не зазначає , хто саме застосовував до нього заходи фізичного впливу, де це відбувалося, а вказує, що били людей і йому дісталося, проте вдалося втекти.

Таким чином, суд приходить висновку, що наказ ГУ ДМС України в Одеській обалсті № 47 від 10.03.2017 року є правомірним та законним, оскільки у позивача відсутні підстави, передбачені для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Крім того, суд зазначає, що в прохальній частині позову позивач просить суд скасувати рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тоді як наказом № 47 від 10.03.2017 року відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, суд робить висновок, що наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 10.03.2017 року № 47 є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії не належить до задоволення.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 70, 71, 86, 128, 159-164 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Н.В. Бжассо

Судді П.П. Марин

Ю.В. Харченко