Справа № 754/9853/17
Суддя: Таран Н. Г.
Дата ухвалення: 2017-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/717/17
Справа №754/9853/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Таран Н.Г.

за участі секретаря - Двірко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління державної міграційної служби України в Київській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної шкоди,

П О С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 через свого представника звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд: скасувати рішення УДМС України в Київській області від 27.04.2017 року про скасування дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати УДМС України в Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з УДМС України в Київській області матеріальну шкоду в розмірі 486000,00 грн. на користь громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що позивачу рішенням ВГІРФО ТУ МВС України в Київській області від 04.02.2004 року було надано дозвіл на імміграцію на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», у зв'язку з тим, що його дружина - громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, рішенням ВГІРФО ТУ МВС України від 26.06.2003 року була документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

27.04.2017 року рішенням відповідача скасовано дозвіл на імміграцію позивачу. З цього приводу на його адресу було направлено копію рішення №59 про скасування дозволу на імміграцію та супровідний лист зі змісту якого не вбачалося обґрунтування таких дій, вчинених відповідачем.

04.07.2017 року від відповідача надійшов лист, про те, що наказом Голови ДМС України віл 08.02.2017 року №21 скасовано рішення про документування дружини позивача та видану на підставі рішення посвідку визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню, і таким чином, на підставі того, що рішення про надання дозволу на імміграцію позивачу було прийняте на підставі документів його дружини, які були визнані неправомірно виданими, відповідачем прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію позивача на підставі п.6 ч.1.ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Позивач вважає, що дії відповідача є неправомірними, оскільки у відповідача не було законних підстав скасовувати дозвіл на імміграцію в Україну позивача, що на даний час спричиняє порушення його конституційних прав і свобод.

Крім того, внаслідок скасування дозволу на імміграцію позивачу останній не зміг виконати свої зобов'язання по укладеному договору завдатку від 15.03.2017 року, змістом якого передбачається, що позивач в забезпечення виконання своїх зобов'язань передає завдаток в розмірі 486000,00 грн. для укладання основного договору купівлі - продажу житлового будинку, вартість якого складає 35000,00 дол. США. Строк в який сторони повинні укласти основний договір встановлюється граничною датою до 25.05.2017 року, проте позивач не в змозі був виконати свої зобов'язання оскільки рішенням відповідача №59 від 27.04.2017 року йому було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, а тому він не в змозі підтвердити законність свого перебування на території України під час оформлення договору купівлі - продажу у нотаріуса, що вимагає Інструкція «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Так, 30.08.2017 року позивачем було отримано лист змістом якого останньому наголошується, що він втратив право вимоги на завдаток. З викладеного виходить, що рішення відповідача вплинуло на можливість реалізації прав позивачем внаслідок чого останній зазнав майновий збиток в розмірі 486000,00 грн., а тому позивач вважає за необхідне стягнути їх з відповідача.

Представник позивача збільшені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні використовуючи процесуальне законом право заперечував проти вимог адміністративного позову та просив суд відмовити у його задоволенні. Вказував на те, що перевіркою проведеною Управлінням ДМС в Київській області було виявлено, що дозвіл на імміграцію позивачу був наданий на підставі документу що втратив чинність, зазначений дозвіл на імміграцію підлягає до скасування на підставі п. 1, 6 частини 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». В рішенні про скасування дозволу на імміграцію було помилково зазначено як підставу для скасування лише пункт 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», хоча як вбачається з висновку про перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянину СРВ ОСОБА_4 затвердженого Управлінням ДМС України в Київській області від 27.04.2017 року Управління ДМС України в Київській області керувалось пунктами 1, 6 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію». У зв'язку з чим необхідно керуватись виправленим рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну. На підставі викладеного, зважаючи на те, що позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі документів дружини, які були визнанні наказом голови ДМС України недійсними, Управлінням ДМС України в Київській області було правомірно прийнято рішення від 27.04.2017 року №59 «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну», яким скасовано дозвіл на імміграцію позивачу, оскільки встановлено, що він був виданий на підставі документів, що втратили чинність.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позовних вимог, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що 28.12.2003 року позивач звернувся до Кагарлицького РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка є чоловіком іммігрантки громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_6, та надав відповідні документі.

На підставі зазначеної заяви та наданих документів позивача 04.02.2004 року, керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області було прийнято рішення щодо надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1

Перевіркою матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання дружині позивача громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 встановлено, що посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 оформлена їй 26.06.2003 року Відділом ГІРФО ГУ МВС України усупереч вимогам Закону України «Про імміграцію», у зв'язку з чим наказом Голови ДМС України від 08.02.2016 року №21 посвідка НОМЕР_3 від 26.06.2003 року та видана на її підставі посвідка НОМЕР_2 від 08.04.2008 року визнані недійсними.

Рішенням УДМСУ в Київській області від 27.04.2017 року №59 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" №3929-ХІІ від 04.12.1994 року, а також Законом України "Про імміграцію" №2491-ІІІ від 07.06.2001 року.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 07.06.2001 року "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону №2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 року №1983.

У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12, Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

В ході розгляду справи встановлено, що на підставі зазначеної заяви та наданих документів позивача 04.02.2004 року, керівництвом ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області було прийнято рішення щодо надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4

Отже, при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні суб'єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись Законом України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачці не було виявлено, у зв'язку з чим надано тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні.

Судом встановлено, що Управлінням ДМС України в Київській області вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

З наданих в судовому засіданні представником відповідача заперечень проти позову судом встановлено, що підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну є те, що перевіркою матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання дружині позивача громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 встановлено, що посвідка на постійне проживання НОМЕР_3 оформлена їй 26.06.2003 року Відділом ГІРФО ГУ МВС України усупереч вимогам Закону України «Про імміграцію», у зв'язку з чим наказом Голови ДМС України від 08.02.2016 року № 21 посвідка НОМЕР_2 від 26.06.2003 року та видана на її підставі посвідка НОМЕР_3 від 08.04.2008 року визнані недійсними.

Так, відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію відповідач послався саме на п. 6 ст. 12 Закону України " Про імміграцію".

Суд зазначає, що відповідачем до суду не надано жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, передбачених п. 6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію.

Також, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Крім того, суд звертає увагу, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, ВГІРФО УМВС України в Київській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у зв'язку із чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Згідно ст. 2 КАС України, основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Перевіряючи правомірність такого рішення, суд відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України повинен перевірити, чи прийняте воно: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржуване позивачем рішення управління Державної міграційної служби України в Київській області від 27.04.2017 року №59 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є необґрунтованим та безпідставним, а відтак підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_4 в цій частині підлягають задоволенню.

Що ж стосується позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача - управління Державної міграційної служби України в Київській області матеріальної шкоди в розмірі 486000,00 грн., то суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом зазначеної норми закону у правовідносинах по відшкодуванню шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди. Обов'язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для встановлення пошкодженої речі.

Представник позивача в судовому засіданні наголошував на тому, що рішення відповідача вплинуло на можливість реалізації прав позивачем внаслідок чого останній зазнав майновий збиток в розмірі 486000,00 грн.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Представником позивача в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили наявність причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданою позивачу матеріальною шкодою, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди, не підлягають до задоволення.

Отже, з урахуванням вищевикладеного позовні вимоги позивача до Управління державної міграційної служби України в Київській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню частково.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Управління державної міграційної служби України в Київській області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної шкоди - задовольнити частково.

Скасувати рішення УДМС України в Київській області від 27.04.2017 року про скасування дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язати УДМС України в Київській області повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби Україну про скасування рішення від 27.04.2017 року про скасування дозволу на імміграцію громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва.

Повний текст постанови суду виготовлено 15.09.2017 року.

Суддя: Н.Г. Таран