Справа № 335/5975/17
Суддя: Бойко О. Ю.
Дата ухвалення: 2017-08-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

1Справа № 335/5975/17 2-а/335/281/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді: Бойко О.Ю., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, які в ході розгляду справи уточнив.

У позовній заяві зазначив, що йому була призначена пенсія за віком відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 01.11.2012 року. 18.03.2015 року позивач надав відповідачу заяву, в якій вказав, що 27.02.2015 року він звільнився з роботи. Однак з квітня 2015 року позивачу нараховується пенсія в розмірі 85 відсотків призначеного розміру пенсії за віком як особі, яка працює на інших посадах/роботах, оскільки з 16.11.2001 року позивач є фізичною особою підприємцем.

Позивач вважає дії Управління Пенсійного фонду України в Вознесенівському районі м. Запоріжжя протиправними, просив суд визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Вознесенівському районі м. Запоріжжя щодо виплати пенсії в розмірі 85 відсотків від призначеної пенсії за віком та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Вознесенівському районі м. Запоріжжя здійснити позивачу перерахунок пенсії з січня 2017 року у відповідності до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та ЗУ «Про пенсійне забезпечення» без обмежень у вигляді відрахування (утримання) від призначеного розміру пенсії за віком і виплатити позивачу недоплачену (утриману) пенсію з січня 2017 року. Також просив стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Вознесенівському районі м. Запоріжжя судові витрати.

Позивач у судове засідання не зявився, від позивача надійшла заява, в якій він просить позовні вимоги задовольнити, розглядати справу за його відсутності.

Відповідач не забезпечив участі свого представника у судовому засіданні, хоча про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, представником подано до суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження, в задоволенні позову просили відмовити.

Технічну фіксацію процесу суд не застосовував, та проводить розгляд справи в порядку письмового провадження за вимогами ст.128 КАС України.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до п.1 «Положення про Пенсійний фонд України», затвердженого постановою КМУ від 23 липня 2014 року №280, пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення, пунктом 3 вказаного Положення основним завдання Пенсійного фонду України є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.11.2012 року перебуває на обліку у Управлінні Пенсійного фонду в Вознесенівському районі м. Запоріжжя. З 27.05.2015 року позивач не працює у звязку із звільненням із останнього місця роботи.

30 січня 2017 року позивач отримав лист №19/К-9 із якого вбачається, що Управлінням Пенсійного фонду України у Вознесенівському районі м. Запоріжжя на підставі ч.2 п.22 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911 продовжено особливий порядок виплати пенсії працюючим пенсіонерам, ОСОБА_1, як працюючому пенсіонеру нараховується лише 85% пенсії.

У відповідності до ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у період роботи на інших посадах/роботах пенсія (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність. Але, як вбачається із доданих до матеріалів справи доказів, позивач не вів жодної підприємницької діяльності і не отримував жодного доходу, а отже він не може вважатися особою, яка працює на інших посадах/роботах.

Аналізуючи ст.11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», суд приходить до висновку, що особами, які працюють на інших посадах/роботах є громадяни України, іноземці, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об'єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб і є найманими працівниками.

Крім того, з 16.11.2001 року позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Відповідно до п.14.1.226 ст.14 Податкового кодексу України самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Згідно до ч.3 ст.3, ч.1 ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом. До зайнятого населення належать, зокрема, особи, які забезпечують себе роботою самостійно.

Разом з тим, відповідачем не доведено того, що зайняття підприємницькою діяльністю це період роботи на інших посадах/роботах та підпадає під обмеження щодо виплати пенсії у розумінні ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі ст.42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст.42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Ст.46 Конституції України гарантує право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.ст. 1, 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначається, що ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законами загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. ухвалу щодо прийнятності у справі "Стек та інші проти Сполученого Королівства" (Stee and Others v. The United Kingdom) [ВП], заяви № № 65731/01 та 65900/01, п. 40, ECHR 2005-Х).

Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 (там же, п. 55).

Вирішуючи питання про застосування норм пенсійного законодавства у часі, слід врахувати вимоги статті 22 Конституції України, де закріплено, що права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За статтею 58 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, встановлено, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, однак даний обов'язок відповідачем в даній справі не виконано.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що дії відповідача щодо обмеження у виплаті пенсії позивачу є протиправними, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.1, 3, 8, 22, 46, 58 Конституції України, п. 40, 42 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України" від 07.11.2013 року, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, ст.2, 6-12, 71, 94, 158-163 КАС України,

постановив:

Позов ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо виплати пенсії ОСОБА_1 в розмірі 85 відсотків від призначеної пенсії за віком.

Зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з січня 2017 року у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про пенсійне забезпечення» без обмежень у вигляді виплати 85 відсотків призначеного розміру пенсії у період роботи на інших посадах/роботах та виплатити ОСОБА_1 недоплачену (утриману) пенсію з січня 2017 року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 640 грн.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня отримання повного тексту постанови, шляхом подання апеляційної скарги через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя з одночасним поданням копії скарги суду апеляційної інстанції.

Суддя: О.Ю. Бойко