Справа № 817/451/16
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-09-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/7951/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Макарика В.Я.,

секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року про закриття провадження у справі №817/451/16 в частині позовних вимог за позовом ОСОБА_2 до Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання неправомірними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

28.03.2016 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України, просив, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 01.12.2016:

визнати неправомірною бездіяльність Національного банку України щодо не вжиття належних заходів забезпечення законних інтересів кредиторів і вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», а також не забезпечення фінансової стабільності банківської системи, частиною якої є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», що є порушенням ст.55 Закону України «Про Національний банк України»;

визнати неправомірною бездіяльність Національного банку України щодо не проведення перевірки ділової репутації та походження коштів на придбання пакету акцій ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», невжиття належних заходів впливу у зв'язку з придбанням істотної участі в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», невжиття належних заходів щодо впливу в зв'язку з придбанням істотної участі в ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та не притягнення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та його посадових осіб до адміністративної та кримінальної відповідальності за порушення законодавства щодо запобігання та протидію відмиванню доходів, одержаних злочинним шляхом, невжиття заходів щодо перевірки бездоганної ділової репутації осіб, які здійснюють управління та контроль суб'єктів первинного фінансового моніторингу;

визнати неправомірною бездіяльність Національного банку України щодо невжиття адекватних, негайних та рішучих дій, неприйняття своєчасного рішення про застосування адекватного заходу впливу до ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» на підставі проведеної перевірки, складеного звіту про інспектування ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та встановленої рейтингової оцінки CAMELS, що призвело до стійкої фінансової неплатоспроможності ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»;

визнати неправомірною бездіяльність Національного банку України щодо проведення операцій РЕПО без проведення перевірки платоспроможності ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та всупереч вжитим заходам впливу;

визнати неправомірною діяльність Національного банку України щодо не проведення планової виїзної перевірки ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» з питань фінансового моніторингу протягом більше ніж 2 роки, що призвело до неконтрольованого виведення грошових коштів та банкрутства ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»;

визнати протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку щодо не виплати всієї суми вкладу та зобов'язати виплатити ОСОБА_2 всю суму вкладу в сумі 13098,35 доларів США;

визнати протиправною бездіяльність Тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» щодо не включення в реєстр кредиторів ОСОБА_2 та не виплати заборгованості, залишку вкладу в сумі 13098,35 доларів США.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.05.2016, із занесенням в журнал судового засідання, залучено в якості співвідповідача Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 03.04.2017 справу передано на розгляд Волинського окружного адміністративного суду.

Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 22.06.2017 закрито провадження в частині позовних вимог про: - визнання протиправною бездіяльності Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку щодо не виплати всієї суми вкладу та зобов'язати виплати ОСОБА_2 всю суму вкладу у повному обсязі, а саме залишок вкладу в сумі 13 098,35 доларів США; - визнання протиправною бездіяльності Тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо не включення в реєстр кредиторів ОСОБА_2 та не виплати позивачу заборгованості, залишку вкладу в сумі 13 098,35 доларів США. Роз'яснено позивачу, що вищенаведені вимоги віднесені до юрисдикції господарських судів.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 22.06.2017 про закриття провадження у справі та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб шляхом здійснення повноважень, делегованих державою, щодо гарантування повернення вкладнику коштів. Відтак, вважає, що функції Фонду пов'язані з здійсненням владних управлінських повноважень. Вважає, що Фонд є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України, а спір підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства, оскільки має публічно-правовий характер.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, представники інших учасників процесу щодо апеляційної скарги заперечили, просили залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки вимоги до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» виникли на стадії ліквідації (банкрутства) банку, тому на них не поширюється юрисдикції адміністративних судів, а поширюється юрисдикція господарських судів.

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Законодавство не містить визначення терміна «публічно-правовий спір». Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер).

Згідно із частиною 1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини 2 статті 17 КАС України).

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України).

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій та повноважень, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб'єктом предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставою для звернення ОСОБА_2 до суду стала не виплата Фондом гарантування вкладів фізичних осіб всієї суми вкладу та нарахованих за користування ним процентів за договором №6364/3-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 3 місяці в іноземній валюті, укладеним між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», у зв'язку з початком процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та бездіяльність Національного банку України щодо проведення інспекційної перевірки вказаного банку.

Відповідно до ч.1 ст.57 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України.

Згідно з положеннями ст.76 вказаного Закону рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних зобов'язаний прийняти Національний банк України, який не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, повідомляє про це рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб для вжиття ним заходів, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 №4452-VI (далі - Закон №4452-VI) встановлено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 3 Закону №4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Частиною 17 ст.2 Закону №4452-VI встановлено, що уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Згідно з п.16 ч.1 ст.2 Закону №4452-VI тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.34 Закону №4452-VI Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.

Згідно з ч. 1 ст.54 Закону №4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

На підставі аналізу вказаних законодавчих положень суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що Фонд виконує спеціальні функції держави щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, наділений виключними владними повноваженнями у цій сфері, тому у правовідносинах, що виникли у сфері відшкодування вкладів фізичних осіб, є суб'єктом владних повноважень в розумінні п.7 ч.1 ст.3 КАС України.

Окрім того, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2013р. № 8 оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Водночас, нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 №2343-XII (далі - Закон №2343-XII), на які покликається суд першої інстанції, визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №2343-XII банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури; неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.

Тобто, нормами Закону №2343-XII регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються у порядку, визначеному нормами ГПК України.

Згідно з ч.3 ст.2 Закону №2343-XII законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

На підставі системного аналізу положень Закону №4452-VI та Закону №2343-XII суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку, в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону №2343-XII.

Зокрема, відповідно до ст.7 Закону №2343-XII порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства, тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин у частині задоволення кредиторських вимог у рамках норм вказаного Закону є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у господарському суді.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Таким чином, ліквідація банку здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України на підставі Закону №4452-VI, якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому, в даному випадку норми Закону №2343-XII до спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, відповідно до ч.8 ст.36 Закону №4452-VI встановлено, що дія Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» на банки не поширюється.

Нормативне регулювання статусу Фонду та процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, їх ліквідації дозволяє суду апеляційної інстанції зробити висновок, що Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спори, які виникають у цих правовідносинах зокрема щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності Фонду в межах здійснення тимчасової адміністрації та процедури ліквідації банку є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, щодо покликання суду першої інстанції на правову позицію, викладену у постановах Верховного суду України від 16.02.2016 (№21-4846а15) та від 15.06.2016 (№21-286а16), то суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Висновок Верховного Суду України, викладений у постанові15.06.2016 (№21-286а16), ґрунтується лише на тому, що цим судом вже вирішувалося питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм права у подібних спорах з посиланням на постанову Верховного Суду України від 16 лютого 2016 року №21-4846а15, у якій вказано, що виходячи із системного аналізу частини третьої статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», статті 1 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки та банківську діяльність», пункту 6 статті 2 Закону № 4452-VI та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При цьому цей правовий висновок згідно з постановою від 16 лютого 2016 року №21-4846а15 стосується спору між управлінням Пенсійного фонду України та банком, який не виконав свій обов'язок щодо перерахування бюджетних коштів за вимогою пенсійного органу. Тобто тлумачення норм права було здійснено щодо правовідносин, які не є подібними, і за інших обставин, ніж у справі, рішення суду в якій оскаржується.

Вказане узгоджується з позицією Верховного суду України, висловленою у постанові від 04.07.2017 (справа 818/3681/15).

Також слід зауважити, що згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно п.3 ч.1 ст.199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Відповідно до положень ст.204 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Враховуючи вказані законодавчі положення, аналізуючи матеріали справи суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції не надав належну оцінку всім обставинам у справі та прийшов до помилкового висновку про закриття провадження у справі, що має наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 22 червня 2017 року про закриття провадження у справі №817/451/16 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала остаточна та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. Я. Макарик

Повний текст Ухвали складено 18.09.2017