Справа № 815/4340/17
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4340/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 18.08.2017 № 148; зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням додаткових пояснень свого представника, позивач зазначив, що на сьогоднішній день він побоюється повертатися на батьківщину (Ірак), оскільки там його життю та свободі загрожує небезпека через ситуацію в країні в цілому, у зв'язку із загрозою переслідувань з релігійних та політичних причин, як чоловіка-суніта, що походить з м. Мосул - колишньої столиці ІДІЛ. Позивач вважає, що оскаржуване рішення прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення, стосуються справи позивача і дають підстави для отримання захисту в Україні, у зв'язку із чим він звернувся за судовим захистом.

Сторона позивача до суду не з'явилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, згідно наданого 13.09.2017 до канцелярії суду клопотання, представник позивач просив здійснювати розгляд справи без його участі.

До суду з'явилася представник відповідача, яка позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях проти адміністративного позову. Згідно письмових заперечень, вказана позивачем інформація не містить відомостей про події переслідувань та утисків, що виключає прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або додаткового захисту.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Іраку, уродженцем м. Мосул, область Найнава, район Алкаїра, де проживав до 14 років, після чого переїхав до району Ал-Амін; за національністю араб; за віросповіданням мусульманин-суніт. З 20.10.2015 перебуває у шлюбі із громадянкою України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 20.10.2015.

Як убачається із доводів позивача, його виїзд з країни громадянської належності відбувся з метою отримання освіти у вищому навчальному закладі в Україні. Перший в'їзд позивача в Україну відбувся 14.10.2008 на підставі паспортного документу серії НОМЕР_2 та одноразової візи типу О, виданої Одеським національним медичним університетом. Востаннє з Іраку позивач вибув 26.08.2012 авіарейсом Мосул (Ірак) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна), куди потрапив 26.08.2012.

27.07.2017 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо надання йому міжнародного захисту, в обґрунтування якої зазначив, що прибув в Україну в 2008 р. з метою навчання в Одеському національному медичному університеті. Навчався до 2014 року, після чого поступив до клінічної ординатури до 11 лікарні м. Одеси. В 2015 році його рідне місто Мосул захопили терористи ІДІЛ і тоді ж він втратив зв'язок з батьками. На даний час вже спілкується з рідними. До Іраку повернутися не може, так як там конфлікт між сунітами та шиїтами. Йому в м. Мосул загрожує смерть або арешт через підозру на причетність до ІДІЛ, а в інші міста йому нема до кого їхати, але представники ІДІЛ всюди. Заявник суніт на ім'я ОСОБА_1, яке не люблять шиїти. Вони вважають, що ОСОБА_1 забрав від ОСОБА_4 халіфат, тобто нечесно забрав. Також ОСОБА_1 штовхав дружину і зламав їй ребра, тому шиїти проти ім'я «ОСОБА_1». На території України у заявника вже є дружина, з якою він проживає 2 роки. В жовтні 2017 р. він зможе подати документи на посвідку на проживання. Також заявник ходив до дипломатичного представництва в Україні, щоб зробити новий паспортний документ, проте йому відмовили через недостатність в нього документів. Після цього заявник вирішив звернутися до ГУ ДМС України в Одеській області.

Звернення відбулося після закінчення строку легального перебування позивача на території України, який сплинув 08.11.2016, відповідно до посвідки на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3, внаслідок чого позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області 18.08.2017 № 148 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Про прийняте рішення позивачу доведено повідомленням від 08.08.2017 № 5/1-243.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, з огляду на наступне.

Із матеріалів особової справи № 2017OD0105 ОСОБА_1 вбачається, що звернення позивача за міжнародним захистом обумовлено намірами щодо легалізації в Україні і не пов'язано із ситуацією громадянської належності позивача, зокрема його поясненнями щодо захоплення представниками ІДІЛ м. Мосул у 2015 році. Так, відповідно до ІКП, м. Мосул було захоплене ісламістами в червні 2014 р. В ніч з 4 і 5 червня бойовики ІДІЛ напали на місто Мосул з північного заходу і швидко увійшли в його західну частину (джерело https://www.rappler.com/world/regions/middle-east/59895-heavy-clashes-suicide-bombings-mosul-iraq).

При цьому позивач не приховує того факту, що звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було обумовлено бажанням отримати довідку про звернення за захистом та в такий спосіб легалізувати перебування в Україні.

В розумінні відповідача, побоювання заявника повертатися до Іраку через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, які відповідають вимогам п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" носять суто суб'єктивний характер, а тому не є підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки існує альтернатива внутрішнього переміщення до іракського Курдистану, сунітських районів Іраку, які не охоплені військовим конфліктом та знаходяться під юрисдикцією офіційної влади, яка забезпечує правопорядок на цих територіях.

Так, в країні громадянської належності позивач не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця в розумінні Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема у позивача відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, особа не зазнавала. Також в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. При цьому позивач зазначає, що йому в жодній формі ніколи не погрожували. Щодо ймовірних загроз від державної армії, шиїтської армії, ІДІЛ читав в Інтернеті. Також суд враховує, що батько, матір, 10 братів та 5 сестер позивача проживають в АДРЕСА_1, та з якими позивач підтримає зв'язок через Інтернет. Родичі позивача місце постійного проживання не змінювали та від конфлікту не постраждали. Батьки позивача офіційно працюють та отримують заробітну плату від держави, не зазнають дискримінації або переслідувань.

Вирішуючи спір, суд враховує, що до моменту звернення позивача за захистом останній деякий час перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Оцінюючи обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність фактичних обставин, які підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Так, твердження позивача про релігійну належність до мусульман-сунітів, як причина небажання повертатися до Іраку з позиції існування побоювань зазнати переслідувань з боку мусульман-шиїтів, - неправдоподібні з урахуванням інформації по країні громадянської належності, яка є багатонаціональною державою із багатьма релігійними течіями.

При цьому позивач не може обґрунтувати елементи загрози власному життю у разі повернення до Іраку, стверджуючи, що вони базуються на повідомленнях ЗМІ, мережі Інтернет.

Крім того, позивач не бажає відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності. Так, в 2016 р. позивач звертався до посольства Іраку в Україні із клопотанням щодо продовження терміну дії паспортного документу через бажання отримати дозвіл на імміграцію в Україну у зв'язку із укладеним шлюбом із громадянкою України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв'ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень заявника (позивача) в контексті ситуації в країні його громадянської належності, дозволяє зробити висновок, що позивач обґрунтовує неможливість повернення до країни громадянської належності через вкрай небезпечну ситуацію в своїй країні, внаслідок загальнопоширеного насильства та порушення прав людини в ситуації внутрішнього збройного конфлікту, посилаючись на небезпеку з боку шиїтських військових угрупувань.

Згідно наявної загальнодоступної інформації, військовим конфліктом охоплена тільки частина Іраку. Інформація по країні походження позивача підтверджує той факт, що в провінціях Анбар, Найнава, Салах Ад-Дін, Куркук та Діяла триває неміжнародний збройний конфлікт, який супроводжується порушенням прав людини. Шиїтське населення також мешкає не на всій території Іраку, через що доцільно зробити висновок про можливість повернення заявника до Іраку на території, які не охоплені внутрішнім збройним конфліктом та де відсутнє шиїтське населення.

Згідно з ІКП центром внутрішнього військового конфлікту є переважно центральні та північні провінції Іраку. Велика кількість внутрішньо переміщених осіб з цих районів знайшла притулок в Іракському Курдистані, де місцева влада забезпечує безпеку територій.

Згідно з позицією УВКБ ООН стосовно проведення до Іраку "в Курдистані ситуація в сфері безпеки є відносно стабільною, при цьому сили безпеки перебувають у стані найвищої боєздатності і запроваджені жорсткі заходи для попередження нападів з боку ІДІЛ та пов'язаних з нею бойових угрупувань. Також особи, які тікають від насильства на півночі та сході Іраку, ідуть у спокійні райони Найнави та провінції Анбар. Найбільша кількість ВПЛ знайшли притулок у провінції Дохук.

Переміщення також здійснюється до провінції Багдад, а також до провінцій, які розташовані на півдні від Багдаду, головним чином Наджаф, Кербела, Васіт та Бабіль. Згідно з мапою розселення релігійних громад Іраку, на півдні країни в провінціях - Наджаф, Кербела, Васіт та Бабіль мешкають переважно шиїти, а на північ та схід від Багдаду - суніти.

Отже для позивача на сьогодні існує альтернатива безпечного внутрішнього переміщення за межами Рамаді до іракського Курдістану, а також у райони Іраку з сунітським населенням, які наразі не охоплені конфліктом з ІДІЛ.

Враховуючи альтернативу внутрішнього переміщення, суд вважає побоювання позивача повертатися в країну громадянської належності на території Іраку, де мешкають суніти, які не знаходяться під владою ІДІЛ та не охоплені внутрішнім конфліктом, де позивачу не буде загрожувати небезпека через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, а відтак доводи та вимоги позивача є необґрунтованими.

Позивачем не наведено інших об'єктивних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому суд враховує, що батько, матір, 10 братів та 5 сестер позивача проживають в АДРЕСА_1, та з якими позивач підтримає зв'язок через Інтернет. Родичі позивача місце постійного проживання не змінювали та від конфлікту не постраждали.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

При цьому, зважаючи на риторику позивача щодо причин його звернення до Міграційної служби України (наявність родини, бажання жити та працювати в Україні) суд зазначає, що такі наміри є складовою трудової міграції.

Відповідно до Міжнародної конвенції про захист прав всіх трудящих та членів їхніх сімей 1990 р., трудящий-мігрант - це особа, яка буде займатися, займається або займалася оплачуваною діяльністю в державі, громадянином якої він чи вона не є. У конвенціях МОП працівник-мігрант - це особа, яка мігрує з однієї країни в іншу з наміром отримати роботу інакше, ніж за власний рахунок, і охоплює будь-яку особу, яка визнається згідно з законом як працівник-мігрант. Європейська конвенція про правовий статус трудящих-мігрантів 1977 р., яка ратифікована Україною 16 березня 2007 р., до трудящого-мігранта відносить громадянина Договірної Сторони, якому інша Договірна Сторона дозволила перебувати на її території з метою здійснення оплачуваної діяльності. У Конвенції про правовий статус трудящих-мігрантів і членів їхніх сімей держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав 2008 р., що ратифікована Україною 21 грудня 2011 р., трудящим-мігрантом визнається особа, яка є громадянином однієї зі Сторін, а також особа без громадянства, яка постійно проживає на території однієї Сторони, законно знаходиться та на законній підставі займається оплачуваною трудовою діяльністю на території іншої Сторони, громадянином якої вона не є та в якій постійно не проживає. У розробленому Міжнародною організацією з міграції глосарії сказано, що трудова міграція - це переміщення осіб з однієї країни в іншу або у межах країни постійного місця проживання з метою працевлаштування.

В той же час, у позивача є законні підстави легалізуватись в Україні, оскільки в нього укладений шлюб із громадянкою України.

Так, відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Крім того, іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України в порядку Закону України «Про громадянство України». При цьому статтею 9 вказаного Закону визначено, що однією з умов прийняття до громадянства України є безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років. Ця умова не поширюється на іноземців чи осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянином України понад два роки.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя І.В. Завальнюк