Справа № 319/895/17
Суддя: Валігурський Г. Ю.
Дата ухвалення: 2017-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/895/17
Провадження №2-а/319/39/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2017 року смт Більмак

Куйбишевський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Валігурського Г.Ю.,

при секретарі судового засідання Костенко А.В.;

за участю:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - Мерешко В.І., Вакал С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Більмак справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комиш-Зорянської селищної ради Більмацького району Запорізької області про визнання рішення неправомірним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (позивач) звернулась до суду з позовною заявою з вимогами до Комиш-Зорянської селищної ради Більмацького району Запорізької області (відповідача) про:

- визнання неправомірним рішення сесії Комиш-Зорянської селищної ради від 06.04.2017 року №1 «Про скорочення чисельності працівників виконавчого апарату Комиш-Зорянської селищної ради на 2017 рік, затвердженої рішенням селищної ради від 23.12.2016 року №7, зі змінами та доповненнями» в частині, що стосується ліквідації відділу служби у справах дітей та скорочення посади начальника відділу служба у справах дітей виконавчого апарату Комиш-Зорянської селищної ради;

- поновлення на посаді начальника відділу служба у справах дітей виконавчого апарату Комиш-Зорянської селищної ради Більмацького району Запорізької області;

- стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі;

- зобов'язання відшкодувати 20000 грн. моральної шкоди.

Вимоги обґрунтовано наступними обставинами. Позивач працювала начальником відділу служби у справах дітей виконавчого апарату Комиш-Зорянської селищної ради.

Рішенням відповідача від 06.04.2017 року №1 скорочено з 12 червня 2017 року посаду начальника відділу служби у справах дітей, у зв'язку з чим розпорядженням відповідача від 19.06.2017 року №326-к її звільнено з займаної посади.

Вказує, що ліквідація відділу служба у справах дітей та скорочення посади начальника вказаного відділу відбулась безпідставно, посилаючись на лист Департаменту захисту прав дітей та усиновлення Міністерства соціальної політики від 16.06.2017 року у якому, на думку позивача, надані роз'яснення, що обсяг та специфіка вищеперерахованих повноважень засвідчує необхідність існування в усіх спроможних громадах служб у справах дітей з правом юридичної особи. Також, в обґрунтування необхідності існування служби у справах дітей в Комиш-Зорянській селищній раді позивач посилається на лист Мінсоцполітики України від 21.01.2016 р. №823/0/14-16/10 «Про діяльність об'єднаних територіальних громад», Методичні рекомендації щодо виконання власних (самоврядних) повноважень об'єднаної територіальної громади у сфері соціального захисту населення, затверджені Наказом Мінсоцполітики України від 19.01.2016 р. №26, Рекомендації парламентських слухань на тему: «Права дитини в Україні: забезпечення, дотримання, захист», схвалених Постановою Верховної Ради України від 22.02.2017 року №1906-VIII, Методичні рекомендації щодо діяльності об'єднаної територіальної громади у сфері соціального захисту населення та захисту прав дітей, затверджені Наказом Мінсоцполітики України від 21.06.2017 р. №1030.

Також, зазначає, що звільнення її з посади відбулось з порушенням норм КЗпП України, оскільки: відповідачем не було запропоновано їй іншої роботи в даній установі; не враховано її переважне право на залишення на роботі у зв'язку з тим, що вона сама утримує і виховує малолітню дитину та є єдиним працюючим в сім'ї, не врахував її кваліфікацію. Вказує, що вона є одинокою матір'ю і виховує малолітнього сина, що у відповідності до ст. 184 КЗпП України виключає можливість звільнення її з роботи з ініціативи власника. Крім того стверджує, що звільнення її з роботи відбулось за відсутності попередньої згоди профспілкової організації.

Зазначає, що вказані дії відповідача призвели до моральних переживань, приниження честі, гідності та ділової репутації, як публічної особи органу місцевого самоврядування. Вона та її сім'я втратила душевний спокій, постійно перебувають у стресовому стані, що негативно впливає на виховання і навчання малолітнього сина.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись на наступні обставини. Скорочення чисельності працівників виконавчого апарату селищної ради належить до виключної компетенції ради, у зв'язку з чим оскаржуване рішення прийняте у відповідності до норм Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». При звільнені позивачу не було запропоновано іншої посади у зв'язку з відсутністю вакантних. Зазначає, що оскільки відбувалось повне скорочення структурного підрозділу селищної ради, а тому питання щодо вибору між працівниками не розглядалось. Зазначає, що відповідачем не доведено тієї обставини, що вона є одинокою матір'ю, оскільки не надано належних доказів, що свідчать про такий її статус. Також вказує, що ОСОБА_1 не є членом жодної профспілкової організації. У зв'язку з цим просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві.

Представники відповідача проти позову заперечували з підстав вказаних у запереченнях проти адміністративного позову.

Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши докази надані сторонами до матеріалів справи судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 працювала у виконавчому апараті Комиш-Зорянської селищної ради з 12.01.2016 року на посаді начальника відділу служба у справах дітей, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії НОМЕР_1.

Рішенням Комиш-Зорянської селищної ради Більмацького району Запорізької області від 06.04.2017 року №1 скорочено з 12 червня 2017 року посади начальника відділу сім'ї, дітей та молоді (1 одиниця), фахівця із соціальної роботи відділу сім'ї, дітей та молоді (2 одиниці), начальника відділу служба у справах дітей (1 одиниця).

10 квітня 2017 року позивач попереджена про звільнення з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання цього персонального попередження, у зв'язку із скороченням посади, яку вона обіймала.

Розпорядженням селищного голови Комиш-Зорянської селищної ради від 12.06.2017 року №317-к перенесено дату фактичного вивільнення позивача на 19 червня 2017 року у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю останньої.

Розпорядженням селищного голови Комиш-Зорянської селищної ради від 19.06.2017 року №326-к позивача звільнено з 19.06.2017 у зв'язку із скороченням чисельності працівників виконавчого апарату Комиш-Зорянської селищної ради, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

У зв'язку із скороченням чисельності працівників відбулось зменшення штатної чисельності працівників Комиш-Зорянської селищної ради. Так, згідно розпорядження селищного голови від 20.06.2017 року №335-к введено в дію з 20 червня 2017 року штатний розпис згідно додатку у кількості 44,5 штатних одиниць, зокрема штатна чисельність працівників скоротилась на 1 одиницю.

Згідно ст. 37 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, в тому числі, ініціатива власника або уповноваженого ним органу у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до ч. 4 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 ).

Як зазначено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст. 36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зокрема слід зазначити, що пунктами 3, 5 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск, затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, затверджених Кабінетом Міністрів України, витрат на їх утримання.

Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому ним органу. Суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності чи штату працівників. Власник має право, на свій розсуд, вносити зміни до штатного розкладу.

Така правова позиція суду кореспондується з правовою позицію наведеною у постанові Вищого адміністративного суду України від 16.07.2015 року №К/800/60254/13.

Посилання позивача на лист Мінсоцполітики України від 21.01.2016 р. №823/0/14-16/10 «Про діяльність об'єднаних територіальних громад», Методичні рекомендації щодо виконання власних (самоврядних) повноважень об'єднаної територіальної громади у сфері соціального захисту населення, затверджені Наказом Мінсоцполітики України від 19.01.2016 р. №26, Рекомендації парламентських слухань на тему: «Права дитини в Україні: забезпечення, дотримання, захист», схвалених Постановою Верховної Ради України від 22.02.2017 року №1906-VIII, Методичні рекомендації щодо діяльності об'єднаної територіальної громади у сфері соціального захисту населення та захисту прав дітей, затверджені Наказом Мінсоцполітики України від 21.06.2017 р. №1030 не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки носять рекомендаційний характер щодо повноважень органів соціального захисту населення, проте не містять і не можуть містити заборони селищній раді самостійно визначати структуру виконавчого апарату.

Частиною 5 статті 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» встановлено, що штатна чисельність працівників районних, міських, районних у містах служб у справах дітей установлюється з розрахунку один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, які проживають у районі, та не більше ніж на дві тисячі дітей, які проживають у місті, районі у місті. Штатна чисельність працівників служб у справах дітей виконавчих органів сільських, селищних рад відповідних територіальних громад встановлюється з розрахунку один працівник служби не більше ніж на одну тисячу дітей, але не менше одного працівника на об'єднану територіальну громаду.

При цьому вказана норма також не впливає на повноваження селищної ради, визначати чисельність виконавчого комітету, затвердження персонального складу; внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск, затвердження структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів.

Отже, приймаючи до уваги вказані обставини суд дійшов висновку, що рішення відповідача від 06.04.2017 року №1 «Про скорочення чисельності працівників виконавчого апарату Комиш-Зорянської селищної ради на 2017 рік, затвердженої рішенням селищної ради від 23.12.2016 року №7, зі змінами та доповненнями» в частині, що стосується ліквідації відділу служби у справах дітей та скорочення посади начальника відділу служба у справах дітей виконавчого апарату Комиш-Зорянської селищної радиприйнято у межах повноважень встановлених чинним законодавством, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині визнання його неправомірним задоволенню не підлягають.

При вирішенні питання чи мали місце скорочення чисельності або штату працівників відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно розпорядження селищного голови від 20.03.2017 року №83а-к введено в дію з 20 березня 2017 року штатний розпис згідно додатку у кількості 48,5 штатних одиниць.

Розпорядженням селищного голови від 13.06.2017 року №320-к введено в дію з 20 березня 2017 року штатний розпис згідно додатку у кількості 45,5 штатних одиниць. Отже, штатна чисельність працівників скоротилась на 3 одиниці, а саме скорочено посади начальника відділу сім'ї, дітей та молоді (1 одиниця), фахівця із соціальної роботи відділу сім'ї, дітей та молоді (2 одиниці).

Розпорядженням селищного голови від 20.06.2017 року №335-к введено в дію з 20 червня 2017 року штатний розпис згідно додатку у кількості 44,5 штатних одиниць, зокрема штатна чисельність працівників скоротилась на 1 одиницю скорочено посаду начальника відділу служба у справах дітей, яку обіймала позивач.

Враховуючи наведене вище, мало місце скорочення чисельності (штату) працівників.

При вирішенні питання, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення працівників у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як слідує з довідки Комиш-Зорянської селищної ради від 16.08.2017 року №02-01-17/200 наданої на запит суду у період з 06.04.2017 року по 19.06.2017 року вакантних посад згідно штатного розпису не було.

При цьому, згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Як слідує з штатного розпису Комиш-Зорянської селищної ради, у структурному підрозділі виконавчого апарату Комиш-Зорянської селищної ради, а саме відділі служби у справах дітей, існувала одна посада - начальник відділу, яку й займала позивач. Як слідує з оскаржуваного рішення відповідача та додатку до нього, звільнення позивача відбувалось у зв'язку з приведенням до відповідності потреб структури виконавчого комітету шляхом ліквідації зокрема й відділу служби у справах дітей. З штатного розпису введеного в дію після звільнення позивача вбачається, що відділ служби у справах дітей відсутній. Отже, питання щодо звільнення інших працівників даного відділу не могло бути вирішено.

У відповідності до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставини щодо членства позивача у профспілковій організації. Відповідач суду пояснила, що не є членом профспілкової організації.

Згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.92 р. N9 визначено, що одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує й утримує дитину сама.

На підтвердження тієї обставини, що позивач є одинокою матір'ю остання надала свідоцтво про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, серії НОМЕР_2 від 07.07.2009 року. Батьком зазначено ОСОБА_5, матір'ю - ОСОБА_6. З наданого позивачем рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 17.10.2017 року у справі №319/1275/16-ц вбачається, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано. Згідно довідки №3474 від 31.07.2017 року про склад сім'ї зареєстрованих у житловому приміщенні позивач проживає разом із сином ОСОБА_4 батьком ОСОБА_8, матір'ю ОСОБА_9

При цьому, слід зазначити, що стаття 157 Сімейного кодексу України визначає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Розірвання шлюбу між батьками та проживання окремо не є безумовним свідченням про самостійне утримання та виховання дитини, оскільки той з подружжя хто проживає окремо не лише має можливість брати участь у вихованні та утримання дитини, а й зобов'язаний це робити.

Позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що батько її дитини не приймає участі у вихованні та утриманні сина, а отже не довела тієї обставини, що вона є одинокою матір'ю. Як пояснила суду позивач, вона не зверталась за отриманням будь-яких пільг та гарантій встановлених для одиноких матерів, зокрема не зверталась вона до відповідача за отриманням додаткової відпустки як одинокій матері. Відповідачу нею було надано лише рішення суду про розірвання шлюбу між нею та чоловіком - батьком дитини.

Враховуючи наведені обставини та оскільки у свідоцтві про народження дитини ОСОБА_4 зазначений запис про батька її дитини, а також сама ОСОБА_7 перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, що підтверджується рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 17.10.2017 року у справі №319/1275/16-ц, суд дійшов висновку, що відносно позивача не поширюються гарантії, передбачені частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, щодо заборони звільнення одиноких матерів, які мають дітей віком до 14 років.

До такого ж висновку дійшов Вищий адміністративний суд України постановляючи ухвалу від 12.11.2013 року №К/9991/5950/12 залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій з аналогічного спору.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно приписів ч.ч. 1 та 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги приписи ст. 2, 71 КАС України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем дотримано порядок звільнення позивача, передбачений п.1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України, а тому позовні вимоги позивача в частині поновлення її на посаді задоволенню не підлягають.

Крім того, позивачем вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження селищного голови Комиш-Зорянської селищної ради від 19.06.2017 року №326-к, яке є безпосередньою підставою для звільнення відповідача з роботи не заявлено. При цьому суд, оскільки встановлено, що звільнення відповідача відбулось у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог.

Вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання відшкодувати моральну шкоду є похідними від позовних вимог щодо поновлення на роботі, а тому задоволенню також не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 33, 70, 71, 72, 86, 94, 122, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з моменту її отримання.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.Ю. Валігурський