Справа № 742/2090/17
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2017-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 742/2090/17 Головуючий у 1-й інстанції: Гумен В.М. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А
18 вересня 2017 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Собківа Я.М. Твердохліб В.А. Кондратенко Я.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: - визнати неправомірним та скасувати рішення Міністерства оборони України від 23.06.2017р. № 66 виражене у формі Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум в частині відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії; - зобов`язати відповідача призначити та виплатити одноразову грошову, у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності; - встановити контроль за виконанням відповідачем рішення суду та зобов`язати відповідача протягом місяця, з дня набрання рішенням суду законної сили, подати звіт про виконання рішення суду.
Постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 серпня 2017 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано неправомірним та скасовано Протокол засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23 червня 2017 року № 66 в частині відмови ОСОБА_1 в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з пораненням (контузією) та захворюванням, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з пораненням (контузією) та захворюванням, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».
В іншій частині позову відмовлено.
Не погодившись з постановою суду, відповідач Міністерство оборони України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який з`явився в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно копій довідки Прилуцько-Варвинського об`єднаного міського військового комісаріату Чернігівської області від 22 червня 2016 року № 2302 та військового квитка серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 приймав участь у бойових діях у складі Діючої армії під час війни в Афганістані з лютого 1985 року по 07 листопада 1986 року.
Відповідно до копії Висновку спеціаліста Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи у галузі судово-медичної експертизи від 26 червня 2014 року № 1193/Ж, встановлено, що при огляді ОСОБА_1 виявлено овальний рубець розмірами 0,3х0,2 см - в тм`яній ділянці по середній лінії, білого кольору, м`який, малорухомий; подібних властивостей рубці подовженої і овальної форми розташовані - в правій щічній ділянці розмірами 1.1х0,2 см, на променевій поверхні правого зап`ястку розмірами 1,8х0,3 см, по передній поверхні правого стегна в середній третині 3,5х0,3 см, по задній поверхні правої гомілки в середній третині (білувато-коричневого кольору) розмірами 2х1,5 см, передній поверхні лівої гомілки в середній третині розмірами 0,9х0,6 см. Описані рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитися внаслідок вогнепальних (осколкових) поранень, отриманих у 1985 році.
Згідно копії Витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 01 липня 2014 року № 1780, множинне вогнепальне осколкове поранення, ЗЧМТ-контузія головного мозку /1985р./ сержанта у відставці ОСОБА_1 , що підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 1193/ж від 26 червня 2014 року, виданого Київським міським клінічним бюро СМЕ, що в подальшому призвело до розвитку: «Наслідків ЗЧМТ-контузії головного мозку є захворювання: «Гіпертонічна хвороба ІІ ст., кризовий перебіг. ІХС, дифузний кардіосклероз, аортосклероз, СН П А ст., ФК П. Післятравматична та дисцикуляторна енцефалопатія ІІ ст. з розсіяною осередковою симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, колео-вестибулярними порушеннями, метеозалежністю, стійким цефалічним і церебростенічним синдромами», і захворювання: «Хронічний гепатит, хронічний гастродуоденіт. Виразкова хвороба 12-палої кишки», як наслідок перенесеної в ДРА важкої форми малярії, - поранення, ЗЧМТ-контузія головного мозку і захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії.
22 липня 2014 року, згідно копії Виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВА № 005227, ОСОБА_1 , вперше встановлено ІІІ групу інвалідності від поранення (контузії), захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, до 09 вересня 2015 року. 20 жовтня 2015 року, згідно копії Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВА № 017629, позивачу повторно встановлено ІІІ групу інвалідності від поранення (контузії), захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, безтерміново.
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Прилуцьким ОМВК Чернігівської області, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.
Крім того, у відповідності до копії посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради ОСОБА_1 , інвалід 3 групи має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.
Згідно постанови Прилуцького міськрайонного суду від 12 квітня 2017 року у адміністративному провадженні № 2-а/742/43/17 (єдиний унікальний № 742/2058/16-а), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги, у зв`язку з інвалідністю. Визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання заяви ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку з отриманням ІІІ групи інвалідності під час виконання обов`язків військової служби та прийняти відповідне рішення.
У відповідності до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23 червня 2017 року № 66, комісією розглядалися документи ОСОБА_1 , які надійшли відповідно до постанови Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року у справі № 742/2058/16-а та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року, якого 07 листопада 1986 року звільнено зі строкової військової служби та 22 липня 2014 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (виписки МСЕК серія АВА № 004227 від 22 липня 2014 року). Комісією з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, вже розглядалися документи ОСОБА_1 (протокол № 36 від 20 травня 2016 року), відповідно до якого, документи повернуті на доопрацювання, оскільки відсутня довідка про обставини поранення. Враховуючи, що заявником не надано документа, що свідчить про обставини поранення, позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги
Не погоджуючись з прийнятою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
В силу ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно п. 4 ч. 2 ст. 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.
Положеннями підпункту «б» пункту 1 ст. 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності IIІ групи.
Як вбачається з матеріалів справи, з 20.10.2015р. позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25.12.2013р. № 975 (далі - Порядок) у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, у разі встановлення інвалідності IІІ групи.
Частиною дев`ятою статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).
Пунктом 6 Порядку № 975 передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.
Таким чином, право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю, що настала після звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з її проходженням, починається саме з моменту настання підстав для отримання цієї допомоги, тобто, в даному випадку, саме з моменту настання інвалідності, а не з моменту звільнення з військової служби.
Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, якому встановлено інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби закріплене у статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та в Порядку № 975.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року (справа №21-446а14) та від 21 квітня 2015 року (справа №21-135а15).
Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що згідно постанови Прилуцького міськрайонного суду від 12 квітня 2017 року у адміністративному провадженні № 2-а/742/43/17 (єдиний унікальний № 742/2058/16-а), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з інвалідністю. Визнано неправомірними дії Міністерства оборони України щодо повернення на доопрацювання заяви ОСОБА_1 про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку з отриманням ІІІ групи інвалідності під час виконання обов`язків військової служби та прийняти відповідне рішення.
Однак, у відповідності до протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 23 червня 2017 року № 66, комісією розглядалися документи ОСОБА_1 , які надійшли відповідно до постанови Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 квітня 2017 року за справою № 742/2058/16-а та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року, якого 07 листопада 1986 року звільнено зі строкової військової служби та 22 липня 2014 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (виписки МСЕК серія АВА № 004227 від 22 липня 2014 року). Комісією з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, вже розглядалися документи ОСОБА_1 (протокол № 36 від 20 травня 2016 року), відповідно до якого, документи повернуті на доопрацювання, оскільки відсутня довідка про обставини поранення.
Враховуючи, що заявником не надано документа, що свідчить про обставини поранення, позивачу було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги.
Проте, колегія суддів звертає увагу, що вищезазначеною постановою Прилуцького міськрайонного суду від 12 квітня 2017 року у адміністративному провадженні № 2-а/742/43/17 (єдиний унікальний № 742/2058/16-а) залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року підтверджено, що Акт огляду МСЕК серії АВА № 017629 від 20.10.2015р., яким встановлено причинно-наслідковий зв`язок між отриманими пораненнями та їх наслідками, що настали та висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи від 26.06.2014р. № 1193/ж підтвердили, що в діях позивача відсутнє протиправне діяння на момент отримання поранення (контузії) і є належними документами, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.
При цьому, захищаючи право позивача саме у спосіб зобов`язання відповідача призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, колегія суддів виходить з того, що завданням адміністративного судочинства, згідно з положеннями частини 1 статті 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980р., під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, на думку колегії суддів, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, у справах, в яких позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.
Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
При цьому, колегією суддів враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість твердження суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог про зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з пораненням (контузією) та захворюванням, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».
Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині встановлення судового контролю за виконанням відповідачем рішення суду та зобов`язання протягом місяця, з дня набрання рішенням суду законної сили, подати звіт про виконання рішення суду, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
З аналізу зазначеної норми слідує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду, та має застосовуватися у виключних випадках.
Враховуючи те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про можливість ухилення відповідачем від виконання даного судового рішення, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.
Постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 серпня 2017 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Собків Я.М. Твердохліб В.А.

Повний текст ухвали виготовлено 19.09.2017 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Собків Я.М.

Твердохліб В.А.