Справа № 826/27226/15
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2017-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

14 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Сергієнко Т.О.,

представника відповідача (ГУ МВС у м. Києві) Мисак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернулася до суду із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України, у якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просила: визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві від 06.11.2015 №82 о/с дск про звільнення позивача з органів внутрішніх справ з посади оперуповноваженого; зобов'язати Національну поліцію України поновити позивача на відповідній посаді в поліції та надати можливість продовжувати відпустку по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, а у разі неможливості такого поновлення працевлаштувати позивача на рівнозначній посаді в іншому управлінні, відділі, відділенні, тощо, яке знаходиться в м. Києві, що підвідомче Національній поліції України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління МВС України в місті Києві №82 о/с дск від 06.11.2015 "Щодо особового складу", яким капітана міліції ОСОБА_3 оперуповноваженого 2-го відділу управління оперативно-технічних заходів звільнено з 06.11.2015 у запас Збройних Сил за п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за п. 64 "г" (через скорочення штатів). Поновлено ОСОБА_3 на посаді оперуповноваженого 2-го відділу управління оперативно-технічних заходів ГУ МВС України в місті Києві з 06 листопада 2015 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На вказане судове рішення відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій скаржник ставить питання про скасування названої постанови суду першої інстанції та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів своєї скарги апелянт вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції виходить із таких фактичних обставин.

З матеріалів справи судом правильно встановлено, що наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 30.01.2014 №8 о/с "Щодо особового складу" позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 10.02.2014 по 05.12.2016.

У подальшому, наказом Головного управління МВС України в місті Києві №82 о/с дск від 06.11.2015 "Щодо особового складу" капітана міліції ОСОБА_3 оперуповноваженого 2-го відділу управління оперативно-технічних заходів, звільнено з 06.11.2015р. у запас Збройних Сил за п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за п. 64 "г" (через скорочення штатів).

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що порушує її права, позивач звернулася до суду.

Задовольняючи позов у частині визнання протиправним і скасування спірного наказу, а також поновлення позивача на посаді, з якої її було звільнено, суд попередньої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач є матір'ю дитини віком до шести років і в період прийняття спірного наказу про її звільнення, перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, а отже, у відповідності до ч. 3 ст. 184 КЗпП України, мала право на обов'язкове працевлаштування, що не було враховано відповідачем при її звільненні та призвело до порушення її конституційного права на працю, передбаченого ст. 43 Конституції України.

Відмовляючи у решті позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів того, що ним було надано письмову згоду на прийняття на службу до поліції, а тому позовні вимоги в частині зобов'язання Національну поліцію України поновити позивача на відповідній посаді в поліції та надати можливість продовжувати відпустку по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, а у разі неможливості такого поновлення працевлаштувати позивача на рівнозначній посаді в іншому управлінні, відділі, відділенні, тощо, яке знаходиться в м. Києві, що підвідомче Національній поліції України, є безпідставними.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 8 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VIII передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з пунктами 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Відповідно до пункту 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114 (далі - Положення), особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з третьою частиною статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років. Так, звільнення жінок, зазначених у частині 3 статті 184 Кодексу законів про працю України має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов'язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.12.2016 у справі № 825/3811/15-а.

Вказане положення відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 22.03.2012 року по справі "Костянтин Маркін проти Російської Федерації" зазначено, що право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

Судом правильно встановлено, що в період прийняття наказу від 06.11.2015р. № 82 о/с дск про її звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, а отже, у відповідності до ч. 3 ст. 184 КЗпП України, мала право на обов'язкове працевлаштування.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи та було встановлено у судовому засіданні, позивачу не було запропоновано іншу посаду.

З огляду на наведені правові норми та встановлені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком Окружного адміністративного суду міста Києва про те, що оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем протиправно, а тому підлягає скасуванню, а позивач, у відповідності до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, поновленню на посаді, яку вона обіймала до звільнення - оперуповноваженого 2-го відділу управління оперативно-технічних заходів Головного управління МВС України в місті Києві.

Поряд із цим, відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов'язання Національну поліцію України поновити позивача на відповідній посаді в поліції та надати можливість продовжувати відпустку по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку, а у разі неможливості такого поновлення працевлаштувати позивача на рівнозначній посаді в іншому управлінні, відділі, відділенні, тощо, яке знаходиться в м. Києві, що підвідомче Національній поліції України, суд попередньої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що позивачем не було надано доказів того, що нею було надано письмову згоду на прийняття на службу до поліції чи в інший спосіб виявлено бажання проходити службу в національній поліції.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що територіальні органи Міністерства внутрішніх справ були ліквідовані без визначення правонаступника.

Разом з тим, як зазначалося, у разі повної ліквідації установи, ГУ МВС України в місті Києві зобов'язане було забезпечити працевлаштування ОСОБА_3

Перебування ГУ МВС України в місті Києві на стадії ліквідації та скорочення усіх посад не є перешкодою для виконання ліквідаційною комісією, як органом управління, постанови суду у даній справі.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та дотриманні норм процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 травня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 14.09.2017

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.