Справа № 815/1043/17
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1043/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Зуєвої Л.Є.,

- Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_8 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 році ОСОБА_8 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.02.2017 року № 32.

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_8 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_8 зазначив, що йому, безпідставно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану, за віросповіданням - іслам, мусульманин - суніт, за національністю пуштун.

25.09.2013 року позивач одружився на громадянці України ОСОБА_5, з якою народилась спільна дитина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Влітку 2009 року позивач виїхав з Афганістану та прибув до Росії, де проживав близько півтора року та де йому було відмовлено у наданні захисту. На початку 2011 року позивач прибув до України.

ОСОБА_8 вперше за наданням статусу біженця звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із відповідною заявою 08.04.2011 року (а.с.196 т.1), рішенням ДМС України від 05.11.2012 року №528-12 йому було відмовлено у наданні статусу біженця з яким заявник не погодився та оскаржив до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2013 року по справі №1570/7608/2012 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_8 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №528-12 від 05.11.2012 року(а.с.178-184), яке ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2013р. залишено без змін.

Вдруге ОСОБА_8 звернувся за наданням статусу біженця до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із відповідною заявою 11.04.2014 року(а.с.85), однак рішенням ДМС України від 26.10.2015р. № 722-15 йому було відмовлено у наданні статусу біженця, яке ОСОБА_8 оскаржив до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2016 року по справі № 815/317/16 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_8 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015 року № 722-15 (а.с.74-75 т.1), яке ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2016 року залишено без змін.

16.02.2017р. ОСОБА_8 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.32 т.1).

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.02.2017 року №32, на підставі висновку заступника начальника управління з питань захисту та соціальної інтеграції-начальника відділу по роботі з шукачами захисту ГУДМС в Одеській області Голотенка В.А., відповідно до п.6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" було відмовлено ОСОБА_8 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.60 т.1)

Відповідно до зазначеного висновку від 16.02.2017 року по справі №2017ОD0019 міграційною службою було встановлено, що чергове звернення позивача відбулось 16.02.2017 року до ГУ ДМСУ в Одеській області, однак зазначені ним причини неможливості повернення до Афганістану вже було проаналізовано територіальним органом ДМС України та було визнано неправдоподібними, що підтверджується рішенням від 26.10.2015 року №722-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2016 року, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.06.2016 року. Також, додатково встановлено, що соціально-політична ситуація у регіоні проживання позивача в Афганістані (м. Кабул) залишається задовільною, столиця країни приймає внутрішньо-переміщених осіб з неспокійних регіонів Афганістану та що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України, з якою має спільну дитину, яка є громадянкою України та зазначений факт надає підстави для отримання особою дозволу на імміграцію в Україну відповідно до Закону України "Про імміграцію" (а.с.57-59 т.1).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_8 про визнання неправомірним та скасування наказу № 32 від 16.02.2017 року та зобов'язання прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту суд першої інстанції виходив з наступного, що позивачем не доведено обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або що його життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека. Суд врахував, що ОСОБА_8 ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, в країні походження проживають його родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Конвенції про статус біженців 1951 року, та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 вказується на те, що при прийнятті оскаржуваної постанови судом першої інстанції не враховано інформації по країні походження позивача, яка міститься у загальнодоступних джерелах, а також порушено фундаментальні права біженця, встановлені ст.ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців 1951 року.

Апелянт вважає безпідставним посилання суду першої інстанції на ненадання ним належних доказів щодо переслідування, посилаючись на те, що надання таких документів не передбачено частиною 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта виходячи з наступного.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з вказаних норм Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, під час звернення до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області причиною виїзду з Афганістану позивач зазначав, що він працював у фірмі «Strategic security Sjlutions international», яка надавала послуги охорони і був охоронцем в готелі «Серена» м. Кабул, в якому проходили зустрічі впливових іноземних посадовців, державних діячів Афганістану та інших чиновників різного рангу, які приймали участь у переговорах. Позивачу телефонували невідомі чоловіки з проханням провести декількох осіб через пропускний пункт для здійснення вибуху, він відмовлявся від таких пропозицій та через це йому погрожували вбивством.

Однак, ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції позивачем не надано жодного доказу на підтвердження його працевлаштування у зазначеному готелі, як і не надано доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з країни.

Наданий позивачем лист з Управління безпеки м. Кабул, колегія суддів ставить під сумнів, оскільки у вказаному листі зазначено, що позивач звернувся за захистом до кримінального відділу управління поліції м. Кабул 21.01.2014 року, тоді як у вказаний час позивач знаходився на території України.

Апелянт не заперечує, що він ніколи не брав участі в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, в країні походження проживають його родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 посилається на те, що при вирішенні спору судом не проаналізовано інформацію по країні його походження. Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Судовою колегією проаналізовано ситуацію по країні походження позивача та встановлено, що згідно доповідей міжнародних організацій та Методичних рекомендацій УВКБ ООН по країні Афганістан, антиурядові угрупування здійснюють напади на цивільне населення, яке працює в міжнародних або афганських гуманітарних організаціях. Афганський уряд не в змозі стримати ситуацію та продовжує втрачати суспільну легітимність, оскільки не здатен покращити рівень життя населення, відсутність прогресу у встановленні верховенства права та широке розповсюдження корупції.

Вказане свідчить про порушення прав людини в країні Афганістан, погіршення криміногенної ситуації та економічного спаду в країні, однак, це не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що факти, повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Афганістані, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись, ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: Л.Є.Зуєва

Суддя: О.В. Яковлєв