Справа № 755/10505/17
Суддя: Савлук Т. В.
Дата ухвалення: 2017-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" серпня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Бурячек О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва адміністративний позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, вчинення певних дій,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва, як місцевого адміністративного суду, з позовом до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві з вимогою визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гавриліва А.В. від 21 червня 2017 року про закінчення виконавчого провадження №53600773 з примусового виконання виконавчого листа №755/1784/16-А, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 14 грудня 2016 року, а виконавчий лист повернути до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві для подальшого виконання.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, подав до суду заяв про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити на підставі наявних у справі доказів.

Представник відповідача - Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду відповідач повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористався.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства. ( ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України)

Одним з головних чинників реалізації покладеного на адміністративні суди завдання та ефективного захисту є безумовне виконання судових рішень. Саме виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як з'ясовано судом, 14 грудня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва винесено постанову про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язати вчинити дії.

Зобов'язано Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії з 24.05.2015 року із збільшенням пенсії на один процент заробітку за кожен рік роботи понад стаж 20 років, відповідно до положень пункту 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов'язано Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити донарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 24 травня 2015 року з урахуванням проведених виплат.

Визнано дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо зупинення виплати ОСОБА_1 пенсії протягом періоду з 01.05.2012 року по 31.10.2015 року неправомірними.

Зобов'язано Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати» за період з 01.05.2012 року по 31.10.2015 року.

У решті вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року апеляційну скаргу Лівобережного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 27 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, - повернуто апелянту.

14 грудня 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №755/1784/16-А, в частині виконання постанови суду щодо вимог про зобов'язання Лівобережного об'єднання управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частин доходів у зв'язку з порушенням строків виплати пенсій відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати» за період з 01.05.2012 року по 31.10.2015 року, який пред'явлено стягувачем до примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Виходячи з вимог ч.ч.1, 3, 4 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого,

- проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

- з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов'язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

21 червня 2017 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гаврилівим А.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», мотивуючи тим, що до відділу боржником направлено листа №89/03 від 09.06.2017 року, яким повідомлено про виконання даного рішення суду. (а.с.11)

Як убачається зі зміст подання державного виконавця, підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження є лист Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Києва від 09 червня 2017 року № 8903/05, яким боржник в процедурі виконавчого провадження повідомив, що Управлінням проведено обчислення щодо виконання рішення суду - компенсації втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків виплати пенсій відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати» за період з 01.05.20112 року по 31.10.2015 року, при опрацюванні сума до виплат становила 00,00 грн., у зв'язку з чим просило закрити виконавче провадження у зв'язку з фактичним виконанням рішення суду. (а.с. 4)

Аналізуючи зміст постанови державного виконавця та наведені підстави для закінчення виконавчого провадження, суд приходить до висновку, що державним виконавцем при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження не дотримано вимог ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: не проведено перевірку виконання боржником рішення, що підлягає примусовому виканню, не витребувано у боржника належним чином завірені документи, які мають підтвердити фактичне виконання рішення суду, в той же час при виконанні судових рішень про визнання неправомірними дій органу пенсійного фонду та покладання обов'язку нарахувати і виплатити відповідні соціальні виплати, в даному випадку компенсацію втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків виплати стягувачу пенсії відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати» за період з 01.05.20112 року по 31.10.2015 року, зумовлює надання доказів нарахування певної суми за обумовлений в рішенні проміжок часу, що і має вважатись фактичним виконанням рішення суду.

Одночасно, судом приймається до уваги, що рішення суду набрало законної сили, через що законна сила судового рішення являє собою сполучення властивостей судового рішення, що обумовлюють його стабільність і здатність до виконання.

Відповідно до п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України N 5-рп/2013 від 26.06.2013 року у справі № 1-7/2013, Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Відповідно до положень частини першої статі 3 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред'явлено вимоги до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо скасування постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гавриліва А.В. від 21 червня 2017 року про закінчення виконавчого провадження №53600773 з примусового виконання виконавчого листа №755/1784/16-А, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 14 грудня 2016 року, оскільки державний виконавець передчасно прийшов до висновку про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження, обмежившись лише інформацією, яка надійшла від боржника, оформлена у вигляді інформаційного листа, без проведення державним виконавцем перевірки даних, які викладені боржником та, на його думку, слугують підставою вважати про фактичне виконання рішення суду, чим порушуються права стягувача в процедурі виконавчого провадження на отримання присудженого за рішенням суду, з урахуванням положень ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» де передбачено, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову.

Відповідно до ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи вищевикладене, оцінюючи докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що дії відповідача в частині винесення оскаржуваної постанови є неправомірними, сама постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

За змістом положень ст.41 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов'язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред'явити його до виконання.

Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 щодо повернення виконавчого листа до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві для подальшого виконання, оскільки суд не вправі зобов'язувати державного виконавця до вчинення дій, які визначені Законом України «Про виконавче провадження» та можуть здійснюватись тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, в розрізі даного спору даного спору дії державного виконавця у разі скасування судом постанови про закінчення виконавчого провадження регламентовані ст.41 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Для забезпечення цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Зокрема, про це прямо зазначається у рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Нornsby V. Сгеесе), рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі «Шмалько проти України».

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Стабільність судової практики безпосередньо пов'язана з поняттям стабільності судового рішення. Судове рішення, по суті, є документом органу влади й містить у собі державно-владне, індивідуально-конкретне розпорядження щодо застосування норм права за встановленими у судовому засіданні фактами і правовідносинами.

Європейською практикою стабільність судового рішення сприймається як один зі складників принципу правової певності (визначеності). Саме в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності вимагає, щоб судове рішення, в якому певне питання одержало остаточне вирішення, не ставилося під сумнів.

Крім того, принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання, зокрема, учасники правовідносин повинні мати можливість у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки та бути впевненими у незмінності свого статусу, кола прав та обов'язків. До того ж у своїй практиці Суд неодноразово підкреслював потребу в забезпеченні державою умов для реалізації остаточного судового рішення. Право на виконання судового рішення розглядається як складова права на судовий захист.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає, що невиконання остаточного рішення суду, що набрало законної сили, порушує гарантії, надані особі статтею 6 Конвенції.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, діючи в межах наданих адміністративному суду повноважень, проаналізувавши наведені позивачем доводи з приводу заявлених позовних вимог, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, вчинення певних дій, задовольнити частково в частині вимог про визнання протиправними дій Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 21 червня 2017 року (ВП №53600773) та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гавриліва А.В. про закінчення виконавчого провадження від 21 червня 2017 року (ВП №53600773), в іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 1, 5, 18, 39 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 1, 2, 3, 4, 11, 14, 122, 159-163, 167, 181, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Позов ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, вчинення певних дій, задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 21 червня 2017 року (ВП №53600773).

Скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гавриліва А.В. про закінчення виконавчого провадження від 21 червня 2017 року (ВП №53600773) щодо примусового виконання виконавчого листа №755/1784/16-А, який виданий Дніпровським районним судом м. Києва 14 грудня 2016 року, про зобов'язання Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків виплати пенсії відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» за період 01.05.2012 року по 31.10.2015 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена сторонами до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

С у д д я