Справа № 645/3142/17
Суддя: Шарко О. П.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 645/3142/17
Провадження № 2-а/645/138/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року м. Харків

ІФрунзенський районний суду м. Харкова у складі: головуючого судді- Шарка О.П., секретаря судових засідань - Ятлової Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 24.07.2017 звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить визнати неправомірними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити обчислення позивачу пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 09.12.2016, виходячи з розрахунку 90 відсотків від суми щомісячної заробітної плати відповідно довідки Генеральної прокуратури України №18-39зн від 10.01.2017 без обмеження максимального розміру заробітної плати та пенсії.

В обґрунтування позову зазначив, що він 09.12.2016 звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90% від заробітку. 15.12.2016 Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення № 41538/03 від 15.12.2016, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років, посилаючись на те, що п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIIІ від 02.03.2015, з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, у тому числі, Законом України «Про прокуратуру», а тому з 01.06.2015 пенсії за вислугою років не призначаються. Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2, з 01.09.1993 по 27.06.1998 він навчався у вищому юридичному навчальному закладі - Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, у тому числі відповідно архівній довідці Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 26.12.2016, з 01.09.1995 по 27.06.1998 на денній формі навчання та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 та додатком до диплому. З 24.10.1997 позивач обіймав прокурорські посади в органах прокуратури Харківської області та Генеральній прокуратурі України, де працює і в цей час. Таким чином, строк навчання на денній формі у зазначеному навчальному закладі обчислюється з 01.09.1995 по 24.10.1997 (тобто по день працевлаштування на прокурорську посаду в прокуратурі Харківської області) та складає 2 роки 01 місяць 24 дні. На час звернення до відповідача стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури складає 19 років, 01 місяць, 16 днів. Половина строку навчання на денній формі з 01.09.1995 по 24.10.1997 у вищому юридичному навчальному закладі - Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого складає 01 рік 27 днів (2 роки 01 місяць 24 дні / 2). Тобто, на думку позивача, стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) складає 20 років 02 місяця 12 днів (19 років 01 місяць 16 днів + 01 рік 27 днів).

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд адміністративної справи без участі в судовому засіданні позивача та його представника.

Представник відповідача - Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві подав письмові заперечення, у яких просив відмовити позивачу в задоволенні адміністративного позову, а справу розглядати у відсутність представника відповідача. В обґрунтування заперечень зазначив, що згідно документів, доданих до заяви щодо призначення пенсії за вислугою років стаж ОСОБА_2 по вислузі років становить 18 років 5 місяців 4 дні, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів - 6 років 9 місяців 16 днів, отже станом на 09.12.2016 року позивач не має стажу роботи по вислузі років.

Враховуючи, що розгляд справи відбувся у відсутність сторін, відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, перевіривши доводи позову і заперечень проти нього, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази кожний окремо та у їх сукупності й взаємозвязку, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися до суду для оскарження будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Згідно з положеннями ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до вимог статті 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до КнституціїУкраїни та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 09.12.2016 звернувся до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90% від заробітку.

15.12.2016 Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення № 41538/03 від 15.12.2016, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років, посилаючись на те, що п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIIІ від 02.03.2015, з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, у тому числі, Законом України «Про прокуратуру», а тому з 01.06.2015 пенсії за вислугою років не призначаються.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

Відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2, з 01.09.1993 по 27.06.1998 він навчався у вищому юридичному навчальному закладі - Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого, у тому числі відповідно архівній довідці Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 26.12.2016, з 01.09.1995 по 27.06.1998 на денній формі навчання та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста, що підтверджується дипломом серії НОМЕР_2 та додатком до диплому.

З 24.10.1997 року позивач обіймав прокурорські посади в органах прокуратури Харківської області та Генеральній прокуратурі України, де працює і в цей час.

Таким чином, строк навчання на денній формі у зазначеному навчальному закладі обчислюється з 01.09.1995 по 24.10.1997 (тобто по день працевлаштування на прокурорську посаду в прокуратурі Харківської області) та складає 2 роки 01 місяць 24 дні.

На час звернення до відповідача стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури складає 19 років, 01 місяць, 16 днів.

Половина строку навчання на денній формі з 01.09.1995 по 24.10.1997 у вищому юридичному навчальному закладі - Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого складає 01 рік 27 днів (2 роки 01 місяць 24 дні / 2).

Тобто стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) складає 20 років 02 місяця 12 днів (19 років 01 місяць 16 днів + 01 рік 27 днів).

Доводи, викладені у рішенні відповідача про відмову у призначенні пенсії не відповідають вимогам закону з огляду на наступне.

Нормою ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку.

Відповідач у своєму рішенні посилається на відсутність на день звернення позивача за призначенням пенсії норми, яка б передбачала право особи на призначення пенсії за відповідного стажу у відповідному розмірі.

Проте, суд погоджується із твердженням позивача, що при вирішенні питання про застосування закону в часі (ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»), суд має виходити із того, що згідно із ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частинами 1-3 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми й забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях №5-рп/2005 від 22.09.2005, №17-рп/2010 від 29.06.2010, №23-рп/2010 від 22.12.2010, №10-рп/2011 від 11.10.2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, в рішенні зазначеного суду від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у рішенні від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Європейський суд з прав людини зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Відповідно до п. 3.2. рішення Конституційного Суду України №6-рп/2007 від 09.07.2007, утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Не виконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Згідно з п. 4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Також, у абзаці 14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року Законом України від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузили і соціальні гарантії, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.

Також, суд вважає, що суперечить і викладеним вимогам Конституції України, п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIIІ, яким передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, в тому числі Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене, позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії за вислугою років на підставі cт. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції від 16.11.1995, керуючись вимогами ст. 22 Конституції України, в розмірі 90 % суми місячного (чинного) заробітку, як прокурору.

Відсутність відповідного нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України, який би регулював умови та порядок перерахунку пенсій, не може бути підставою для відмови в призначенні особі пенсії.

Так, відмова в перерахунку пенсії через не встановлення певного порядку Урядом (справа «Суханов та Ільченко проти України (заяви №68385/10 та 71378/10 від 26.09.2014 року) була розцінена Європейським судом з прав людини як порушення майнового інтересу заявника, що передбачено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 51-56). Аналогічну правову позицію Європейського суду з прав людини викладено у справі «Бутченко проти України» (заява №38677/06 від 24.07.2014 року), у якій констатовано, що Кабінет Міністрів України повинен був запровадити правові механізми, необхідні для реалізації прав громадян на соціальні пільги. Відмова у призначенні пенсії з посиланням на вказану підставу, також не є правомірною та такою, що порушує право позивача на призначення йому та отримання належного рівне пенсійних виплат.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою та просить задовольнити його позовні вимоги з моменту виникнення права на отримання, пенсії, а саме з 09.12.2016, тобто в межах строку звернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. У зв'язку з цим позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню з 09.12.2016, тобто з дня звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії.

Частиною 2 ст. 162 КАС України встановлено, що задовольняючи позов суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування або визнання нечинним цього рішення, про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод і інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, дослідивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 15.12.2016 щодо відмови ОСОБА_2 в призначенні пенсії за вислугу років є неправомірним, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 6, 11, 17, 18, 71, 72, 158 - 163, 167 КАС України суд, ст.ст. 19, 126 Конституції України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугою років з 09.12.2016 відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001).

Скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві № 41538/03 від 15.12.2016 про відмову у призначенні ОСОБА_2 пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001).

Зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити обчислення ОСОБА_2 пенсії за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 09.12.2016, виходячи з розрахунку 90 відсотків від суми щомісячної заробітної плати за останні 24 календарні місяці, відповідно довідки Генеральної прокуратури України №18-39зн від 10.01.2017 без обмеження максимального розміру заробітної плати та пенсії та забезпечити виплату призначеної пенсії.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно направляється до апеляційної інстанції.

Головуючий - суддя: