Справа № 810/712/17
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/712/17 Головуючий у 1-й інстанції: Дудін С.О. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А
12 вересня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Степанюка А.Г.,
суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,
при секретарі - Ліневській В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації на постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної державної адміністрації, Комісії з питань вирішення спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей та майна із зони відчуження в 1986 році Київської обласної державної адміністрації, третя особа Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2017 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Комісії з питань вирішення спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей та майна із зони відчуження в 1986 році Київської обласної державної адміністрації (далі Відповідач-1, Комісія) про:
- визнання протиправним та скасування рішення Комісії від 17.11.2016 року, оформлене протоколом №188, в частині відмови у підтвердженні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 серії НОМЕР_1 від 08.12.1992 року;
- зобов`язання видати ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії.
Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2017 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації (далі Третя особа, Департамент) та Київську обласну державну адміністрацію.
Водночас, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.03.2017 року залучено до участі у справі в якості другого відповідача Київську обласну державну адміністрацію (далі Відповідач-2, Київська ОДА) та виключено її з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 27.04.2017 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що сукупністю наявних у матеріалах справи доказів підтверджується перебування ОСОБА_1 у зоні відчуження у червні 1986 року, у зв`язку з чим посилання Відповідача-1 на відсутність у довідці інформації щодо проведення Позивачу виплат за роботу у зоні відчуження 03.06.1986 року свідчить про неповне з`ясування Комісією всіх обставин. Крім того, суд зазначив, що покладення обов`язку на Відповідача-1 видати Позивачу відповідне посвідчення не може свідчити про втручання у дискреційні повноваження останнього, адже ОСОБА_1 були подані всі необхідні для підтвердження статусу та видачі посвідчення документи.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Третя особа подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому звертає увагу на порушення судом норм матеріального права, вказуючи, що всупереч вимог чинного законодавства Позивачем не підтвердженого саме належними документами факту роботи у зоні відчуження 03.06.1986 року.
У судовому засіданні представник Апелянта доводи апеляційної скарги підтримав та просив її вимоги задовольнити повністю з підстав, викладених в останній.
Представник Відповідачів вимоги апеляційної скарги підтримав.
Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у 1986 році працював водієм у радгоспі «Фастівський», який, згідно довідки від 15.03.2016 року №2, у подальшому реорганізований у КСП «Фастівське», яке, у свою чергу, реорганізовано у СВК «Мрія» (а.с. 26).
Згідно наказу по радгоспу «Фастівський» від 02.06.1986 року №21 у зв`язку з телефонограмою ОСОБА_1 було приписано відрядити до Чорнобильського району строком на 1 день 03.06.1986 року для перевезення майна (а.с. 19).
Зі змісту протоколу спільного засідання профспілкового комітету та ради трудового колективу радгоспу «Фастівський» від 05.08.1991 року вбачається, що заяву ОСОБА_1 про його перебування у червні 1986 року у с. Копачі, де він перевози домашні речі до Поліського району, підтверджено (а.с. 20). Крім того, зі змісту протоколу загальних зборів робітників автогаражу та тракторного парку по радгоспу «Фастівський» від 21.06.1991 року вбачається, що заяву ОСОБА_1 про його перебування 03.06.1986 року у с. Копачі, де він перевози домашні речі до Макарівського району, підтверджено (а.с. 25).
Згідно довідки радгоспу «Фастівський» від 17.10.1992 року №79 ОСОБА_1 за період роботи в с. Копачі Чорнобильського району 23.07.1986 року та 05.08.1986 року по місцю основної роботи в радгоспі «Фастівський» була виплачена додаткова заробітна плата у підвищеному розмірі відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 року №207 в сумі 16,68 крб. (а.с. 24).
Крім іншого, зі змісту довідки СВК «Мрія» від 15.03.2016 року №3 вбачається, що Позивач був безпосередньо зайнятий на роботах, що передбачені постановою ЦК КПСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦСПС від 29.12.1987 року №1497-878 та постановою Ради Міністрів СРС і ВЦСПС від 06.06.1986 року №65-195, які дають право на державну пенсію на пільгових умовах відповідно до списку №1, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року №1173, у період з 03.06.1986 року по 03.06.1986 року, з 23.07.1986 року по 23.07.1986 року та з 05.08.1986 року по 05.08.1986 року (а.с. 27).
Разом з тим, оформленим протоколом від 17.11.2016 року №188 рішенням Комісії ОСОБА_1 відмовлено у підтверджені статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у зв`язку з тим, що кількість днів у довідці радгоспу «Фастівський» про підвищену оплату у зоні відчуження від 17.10.1992 року не відповідає вимогам ст. 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Крім того, даним рішенням визнано безпідставною видачу посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 серії НОМЕР_1 від 08.12.1992 року (а.с. 17).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 9, 10, 14, 15, 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ряду положень Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки Позивачем належними і допустимими доказами підтверджено факт участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 03.06.1986 року, що безпідставно не було враховано Відповідачем-1, а наявність у матеріалах справи всіх документів, необхідних для підтвердження статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, свідчать про існування всіх правових підстав для покладення на Відповідача-1 обов`язку здійснити відповідні дії.
З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення (далі Закон).
Відповідно до ст. 9 Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
Згідно ст. 10 Закону учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Приписи п. 2 ч. 1 ст. 14 Закону визначають, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження:
- з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів;
- з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів;
- у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи;
- евакуйовані у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття);
- особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, - категорія 2;
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 15 Закону підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
З наведеного випливає, що підтверджений факт роботи з усунення самої аварії та/або ліквідації її наслідків у зоні відчуження у період з моменту аварії до 01.07.1986 року є підставою для віднесення особи до учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській катастрофі другої категорії.
При цьому, на переконання судової колегії, матеріалами справи, зокрема, копіями: наказу по радгоспу «Фастівський» від 02.06.1986 року №21; протоколу спільного засідання профспілкового комітету та ради трудового колективу радгоспу «Фастівський» від 05.08.1991 року; протоколу загальних зборів робітників автогаражу та тракторного парку по радгоспу «Фастівський» від 21.06.1991 року; наказу по радгоспу «Фастівський» від 28.02.1992 року №31; довідки СВК «Мрія» від 15.03.2016 року №3 підтверджується факт участі Позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС шляхом перебування у відрядженні у с. Копачі Чорнобильського району та здійснення перевезення речей до Макарівського та Поліського районів.
Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, у постанові Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19.07.2016 року у справі №381/2550/16-а у справі за позовом ОСОБА_2 до Фастівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправними дій та зобов`язання призначити пенсію встановлено, що у червні 1986 року ОСОБА_1 перебував у с. Копачі, звідки він перевозив речі машиною у Макарівський район, перебуваючи у відрядженні (а.с. 28-29).
Дана постанова набрала законної сили 11.10.2016 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 65 Закону учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.
Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи регулює затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 року №51 Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Порядок №51).
Відповідно до п. 3 Порядку №51 інвалідам з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілим від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, віднесеним до категорії 1, а також учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 р. - незалежно від кількості робочих днів, з 1 липня 1986 р. до 31 грудня 1986 р. - не менше 5, а у 1987 році - не менше 14 календарних днів, віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення синього кольору, серія А. При цьому у посвідченні на правій стороні по діагоналі зліва направо ставиться штамп фарбою червоного кольору «Перереєстровано» і на вільному місці виконується запис про дату перереєстрації. Починаючи з 1 жовтня 1998 р. зазначене посвідчення без такого штампу вважається недійсним. Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» і «Постраждалий від Чорнобильської катастрофи» (категорії 1, 2, 3 серії А) без відмітки про перереєстрацію, передбачену у абзаці першому пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 4 лютого 1997 р. № 135, з тимчасовими вкладками затвердженого цією постановою зразка для осіб, які станом на 1 жовтня 1998 р. не отримали відповідної довідки у Державному галузевому архіві Міністерства оборони, вважаються чинними до 1 травня 1999 року.
Приписи абз. 3 п. 10 Порядку №51 визначають, видача посвідчень провадиться потерпілим від аварії на Чорнобильській АЕС Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.
При цьому, згідно абз. 5 п. 10 Порядку №51 посвідчення видаються учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження; б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження; в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження (із зазначенням кількості днів і населеного пункту).
Тобто, підставою для видачі учасника ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, віднесеного до 2 категорії, є один з передбачених вище документів. Разом з тим, відмовляючи у підтвердженні ОСОБА_1 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Комісією не було враховано таке.
Відповідно до пп. 1 п. 12 Порядку №51 спірні питання щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, розглядаються комісіями при Київській і Житомирській облдержадміністраціях на підставі відповідних письмових підтверджень, виданих керівниками підприємств, організацій та установ, які направляли цих осіб на роботу до зони відчуження, або керівниками місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування за місцем виконання робіт.
Рішення зазначених комісій є підставою для видачі посвідчень відповідної категорії.

У разі встановлення цими комісіями факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії посвідчення на підставі рішення комісії підлягає вилученню.

Як зазначає Апелянт, основним завданням Комісії є всебічне і об`єктивне вивчення документів осіб, які претендують на визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та евакуйованих із зони відчуження у 1986 році.

При цьому, матеріали справи свідчать, що 08.12.1992 року Київською ОДА було видано ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році категорії 2 серії НОМЕР_1 , яке перереєстровано в установленому законодавством порядку, про що свідчить відповідний штам (а.с. 16). Крім того, зі змісту витягу з протоколу Тимчасової комісії з питань проведення перевірки правильності видачі посвідчень «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» від 13.05.1997 року №3 вбачається, що у ході засідання даної комісії було встановлено правильність видачі ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 (а.с. 60).

Конституційний Суд України у рішенні від 29.06.2010 року № 17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями.

Крім того, у рішенні від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Крім іншого, у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що вимога Конвенції пункту 2 ст. 10 про те, що обмеження здійснення свободи вираження поглядів, яке має бути встановлене законом, є рівнозначною вимозі, передбаченій у пункті 1 ст. 5 про те, що будь-яке позбавлення свободи має бути законним. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», у пункті 1 ст. 5 зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке позбавлення свободи відповідає меті ст. 5 і не є свавільним.

Відтак, видача Позивачу у 1992 році посвідчення учасника наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, правильність якої підтверджена Тимчасовою комісією Київського ОДА у 1997 році свідчить, що подальше рішення про відмову у підтвердженні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за умови необхідного та достатнього підтвердження такого статусу особи наявними у матеріалах справи документами свідчить про порушення Комісією принципу юридичної визначеності у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням Київського окружного адміністративного суду про необхідність визнання протиправним та скасування оформленого протоколом від 17.11.2016 року №188 рішення Комісії.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для видачі ОСОБА_1 посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно ч. 3 ст. 105 КАС України позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна позиція випливає зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 24.03.2016 року у справі №826/17109/13-а.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов`язання Відповідача-2 видати Позивачу посвідчення учасника ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи категорії 2.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту Київської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної державної адміністрації, Комісії з питань вирішення спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей та майна із зони відчуження в 1986 році Київської обласної державної адміністрації, третя особа Департамент соціального захисту населення Київської обласної державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк
Судді В.В. Кузьменко
О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.