Справа № 819/1306/17
Суддя: Осташ Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1306/17

12 вересня 2017 р.м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі головуючого судді Осташа А. В. за участі секретаря судового засідання Ліщинської М.М., представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (надалі позивач, ОСОБА_3О.) звернулася до суду із адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (надалі відповідача, ГУ Держгеокадастру в Тернопільській області) в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області викладені в листах від 25.05.2017 №Я-4082/0-1380/6-17 та від 04.07.2017 №Я-5481/0-2006/6-17 щодо відмови у наданні ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території с. Литячі Заліщицького району Тернопільської області;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру в Тернопільській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 та прийняти рішення про надання ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території с. Литячі Заліщицького району Тернопільської області.

Суд ухвалою 23.08.2017 залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Литячівську сільську раду Заліщицького району Тернопільської області.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.04.2017 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території с. Литячі Заліщицького району Тернопільської області. Однак, у листі відповідача отримала відмову, оскільки земельна ділянка на яку претендує позивач, згідно інформації відділу Держгеокадастру у Заліщицькому районі, віднесена до земель загального користування, а у відповідності до ст.83, 84 Земельного кодексу України, землі загального користування комунальної (державної) власності не можуть передаватися у приватну власність. Проте, позивач повторно 01.06.2017 звернулась із заявою до відповідача. Однак, за результатом розгляду клопотання відповідач відмовив позивачу, оскільки бажана до відведення земельна ділянка відсутня в переліку земельних ділянок, який формується відповідно до Стратегії удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413 "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" (далі Стратегія).

Представник позивача зокрема зазначив, що вважає дані відмови відповідача неправомірними та такими, які прийняті не у відповідності до вимог чинного законодавства України. Зокрема пояснив, що дана земельна ділянка являється землями запасу, а не землями загального користування, а віднесення її до земель загального користування відбулося внаслідок технічної помилки, як зазначено у листі відповідача. Також зазначив, що Стратегія немає будь-яких прямих заборон, що обмежують право на отримання громадянами земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації згідно статі 121 Земельного кодексу України. Також позивач вважала протиправним застосування відповідачем вказаної постанови Кабінету Міністрів України №413 від 07.06.2017 року, яка прийнята пізніше її звернення до відповідача 01.06.2017 року, чим порушено принцип дії нормативно-правових актів у часі. Під час судового розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення та письмові заперечення, відповідно до яких зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413 затверджено Стратегію удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, відповідно до якої при організації процесу виконання Стратегії, Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні: формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області, за такою формулою: Sбп = Sаук х 0,25; щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок; надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції; враховувати позицію відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян.

Як зазначив представник відповідача, ГУ Держгеокадастру в Тернопільській області цілком правомірно, на підставі норм чинного законодавства, в тому числі й ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відмовило позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку з підстави невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. В даному випадку, як вказав представник відповідача, таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача в судове засідання не прибув, повідомлений про час, дату та місце розгляду справи належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, 25.04.2017 звернулась із заявою до Головного управління Держгеокадастру України у Тернопільській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту на території с. Литячі, Заліщицького району, Тернопільської області. До заяви нею були подані копії паспорта, ідентифікаційного коду та викопіювання із публічної кадастрової карти України (аркуш справи 13).

За результатами розгляду зазначеної заяви, Відповідач рішенням яке викладено в листі від 25.05.2017 №Я-4082/0-1380/6-17 відмовив Позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою з мотивів того, що земельна ділянка, на яку претендує Позивач, згідно інформації відділу Держгеокадастру у Заліщицькому районі, віднесена до земель загального користування, а у відповідності до статтей 83,84 Земельного кодексу України землі загального користування комунальної (державної) власності не можуть передаватися у приватну власність (аркуш справи 18).

01.06.2017 позивач повторно звернувся із заявою до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,000 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, державної власності, що розташована на території с. Литячі Заліщицького району Тернопільської області (аркуш справи 22-23).

Листом від 04.07.2017 року за №Я-5481/0-2006/6-17 ГУ Держгеокадастру в Тернопільській області знову було відмовлено ОСОБА_3 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з посиланням на те, що бажана до відведення земельна ділянка відсутня в переліку земельних ділянок, який формується відповідно до Стратегії удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413 "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" (аркуш справи 28).

Не погоджуючись із відмовами відповідача позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Оцінюючи правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем суд виходив з наступного.

Відповідно частиною другої статті 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною 2 статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Пунктом «б» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Пунктом «а» частини 3 статті 22 Земельного кодексу України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність громадянам, серед іншого, для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

На підставі пункту «б» частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

В силу вимог частини 4 статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до частини першої та сьомої статті 5 Закону України «Про особисте селянське господарство», для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин 6, 7 статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержані безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, частина сьома статті 118 Земельного кодексу України визначає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Тобто, підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути невідповідність місця розташування об'єкта вимогам саме схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, генеральних планів населених пунктів тощо.

Щодо відмови відповідача викладеної у листі від 25.05.2017 №Я-4082/0-1308/6-17, суд зазначає наступне.

Підставою для відмови відповідача було те, що згідно інформації відділу Держгеокадастру у Заліщицькому районі, віднесена до земель загального користування, а у відповідності до статтей 83,84 Земельного кодексу України землі загального користування комунальної (державної) власності не можуть передаватися у приватну власність.

Судом встановлено, що відповідно до отриманої відповіді на адвокатський запит Заліщицьким відділом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області від 02.06.2017 №0-19-0.25-241/105-17, земельна ділянка із кадастровим номером :01:001:0975, площею 6.4249 га являється землями запасу, а не землями загального користування (аркуш справи 19).

Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області також листом від 14.06.2017 №29-19-0.91-4979/2-17 повідомлено, що земельна ділянка із кадастровим номером :01:001:0975 площею 6.4249 га, із якого пропонується виділення земельної ділянки Позивачу, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, державної власності з угіддями пасовище. Віднесення земельної ділянки із кадастровим номером :01:001:0975 площею 6.4249 га до земель загального користування відбулось внаслідок технічної помилки (аркуш справи 48), що і не заперечувалося представником відповідача в судовому засіданні.

Також суд зазначає, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належить п. а) частина 4 статті 83 Земельного кодексу України землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо).

Поряд з цим, згідно частини 4 статті 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, щодо земель загального користування, будь-яких заборон не має.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на даний час відпали підстави, які були причиною для відмови позивачу у наданні дозволу щодо відведення земельної ділянки, викладені у листі від 25.05.2017 №Я-4082/0-1380/6-17, а тому, суд вважає рішення відповідача протиправним та таким, яке підлягає скасуванню.

Щодо відмови відповідача викладеної у лист від 04.07.2017 №Я-5481/0-2006/6-17, суд зазначає наступне.

Посилання відповідача у спірному рішенні на постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» від 07.06.2017 №413, як на підставу для відмови ОСОБА_3 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, є необґрунтованим, оскільки вказана постанова набрала чинності 17.06.2017 року (опублікування «Урядовий кур'єр» 2017, №111 від 17.06.2017 року).

Тобто на момент звернення позивача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (01.06.2017 року) постанова Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 №413 не була прийнята та не набула чинності.

Суб'єкт владних повноважень при розгляді такого клопотання повинен був застосовувати законодавство, чинне на момент звернення особи до Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області (01.06.2017 року), а не на момент прийняття рішення та надання відповіді (04.07.2017 року).

Такий спосіб відповідача щодо застосування положень нормативно-правового акту суперечить встановленим нормам законодавства, оскільки згідно рішення Конституційного суду України від 9 лютого 1999 року (справа № 1-7/99) за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, правові відносини між позивачем та відповідачем щодо отримання/надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, виникли до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року №413, а тому до даних правовідносин вказана постанова застосовуватися не може.

В процесі судового розгляду справи відповідачем не доведено, що він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За встановлених обставин суд вважає, що рішення Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області викладені в листах від 25.05.2017 року №Я-4082/0-1380/6-17 та від 04.07.2017 року №Я-5481/0-2006/6-17 щодо відмови у наданні ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області, не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначеним частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, а відтак порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування такого рішення.

Що стосується позовних вимог в частині зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території с. Литячі Заліщицького району Тернопільської області, то суд зазначає наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Поряд з цим, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб'єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов'язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов'язати до цього в судовому порядку - рішення ВАСУ від 17 грудня 2015 року справа № К/800/31204/15.

Втручання у дискреційні повноваження державних органів має місце лише тоді, коли суд приймає рішення замість відповідача, а не коли виносить рішення, яким зобов'язує його прийняти таке рішення. Тобто підміна органів влади відбувається тоді, коли певний дозвіл чи рішення суб'єкта владних повноважень наявні в рішенні суду. Разом із тим присутність слова «зобов'язати» в судовому рішенні відносить його до ефективного способу захисту і не може розцінюватись як втручання у дискреційні повноваження суб'єктів владних повноважень - рішення ВАСУ від 24 березня 2016 року справа № К/800/12368/14, рішенням ВАСУ від 05.04.2016 року справа К800/54442/15.

Також, Постановою ВАСУ від 19 травня 2016 року №К/800/32729/15 встановлено, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Таким чином, правильним способом захисту порушеного права незважаючи на виключну компетенцію відповідача буде саме зобовязання відповідача видати необхідний дозвіл.

Враховуючи вищенаведені правові позиції, а також обставини у справі, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача та користуючись повноваженнями наданими ст.162 КАС України, суд приходить до переконання про задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 та прийняти рішення про надання ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області у порядку та у спосіб, передбачені земельним законодавством, чинним на момент звернення позивача з клопотанням від 01.06.2017, враховуючи при цьому висновки суду щодо підстав скасування оскаржуваного рішення від 04.07.2017 року.

Згідно з положеннями ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області викладені в листах від 25.05.2017 року №Я-4082/0-1380/6-17 та від 04.07.2017 року №Я-5481/0-2006/6-17 щодо відмови у наданні ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області.

3. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру в Тернопільській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 та прийняти рішення про надання ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населеного пункту на території с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області.

4. Повернути з державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1280 грн. сплачений згідно квитанції №25065388 від 03.08.2017.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 14.09.2017.

Головуючий суддя Осташ А.В.

копія вірна

Суддя Осташ А.В.