Справа № 815/3049/17
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/3049/17

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е. А.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Потапчука В.О.

суддів - Семенюка Г.В.

- Шеметенко Л.П.

при секретарі - Алексєєвій Н.М.

за участю представника апелянта ОСОБА_2,

представника відповідача Ніколенко О.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу та зобов'язати вчинити певні дії -,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2017 року ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУДМСУ в Одеській області, відповідач) в якому просить визнати наказ ГУДМСУ в Одеській області №92 від 18 травня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та скасувати його; зобов'язати ГУДМСУ в Одеській області у відповідності ст. 8 Закону, прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач виїхав з країни громадської належності легально на підставі паспортного документа серії НОМЕР_1. 04 вересня 2014 року позивач виїхав автомобілем з Мосул (Ірак) до м. Кіркук (Ірак), звідки дістався до м. Сулейманія (Іракський Курдистан). З Іраку позивач вибув авіарейсом - Сулейманія (Іракський Курдистан) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Харків (Україна).

11 травня 2017 року позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виїзд з країни позивач мотивує тим, що в регіоні постійного проживання на території Іраку ускладнилась соціально-політична ситуація. Та він не може повернутись на батьківщину через соціальну напруженість та військові дії, які можуть створювати загрозу його життю.

За результатами розгляду особової справи №2017ОD0065 громадянина Іраку ОСОБА_4 ГУ ДМС України в Одеській області на підставі п.13, ч. 1, ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_4 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Рішенням ГУ ДМС України в Одеській області, оформленим наказом №92 від 18 травня 2017 року, позивачу відповідно до ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового притулку» було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також не встановлено жодних умов які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, згідно п.13, ч. 1, ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозності і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника відсутні будь-які збройні конфлікти.

Про прийняте рішення позивачу було вручене повідомлення від 18 травня 2017 року за №5/1-143.

Позивач не погоджуючись із вищевказаним рішенням звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовдляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надано достатні аргументи та доводи, які свідчать, що ГУ ДМС України в Одеській області діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України, обґрунтовано та правомірно.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VІ від 08 липня 2011 року (надалі - Закон № 3671).

В апеляційній скарзі вказується на те, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим апелянтом ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року та ухвалення нової постанови, якою адміністративний позов задовольнити.

Колегія суддів не погоджується з таким доводом апелянта з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і, внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, на думку суду, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, позицією ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень. З визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З наявного в матеріалах справи висновку №2017OD0065 від 18 травня 2017 року складеного ГУ ДМС України в Одеській області за результатом вивчення матеріалів особової справи, вбачається відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визнання п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671, через відсутність доведених фактів серйозності і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження. А також у зв'язку з не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду до України.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" № 8043/04 від 27 квітня 2004 року містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Окрім того, пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано до ГУ ДМСУ в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Більш того, зазначені ним обставини щодо підстав виїзду з країни походження є сумнівними, оскільки будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, позивач взагалі не отримував.

Також колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача на ситуацію в країні походження в кореспонденції із ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки судом першої інстанції правильно в оскаржуваному рішенні зазначено, що в даному випадку не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню (наказу) ГУДМСУ в Одеській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з огляду на відсутність мінімальних стандартів для кваліфікації заявника як біженця або як особи, що потребує міжнародного захисту, судом оцінюється як обґрунтоване.

При таких обставинах, суд першої інстанції правильно зазначив, що заява, яку подав позивач до органів міграції є логічно непослідовною, та не викликає довіри, а дійсною причиною виїзду позивача із країни походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

В свою чергу колегією суддів, як і судом першої інстанції, було встановлено, що 09 липня 2017 року Премєр-міністром Іраку ОСОБА_3 було повідомлено про звільнення м. Мосул (Ірак), уродженцем якого є позивач, від екстремістського угрупування «Исламское государство» (http://www.bbc.com/russian/news-40545191).

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач мав змогу переїхати в інші райони Іраку, які звільненні він збройного конфлікту.

Аналізуючи вказані норми законодавства та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови позивачу у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 206, 254 КАС України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу та зобов'язати вчинити певні дії,- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Повний текст судового рішення виготовлений 18 вересня 2017 року.

Суддя доповідач: Потапчук В.О.

Суддя: Шеметенко Л.П.

Суддя: Семенюк Г.В.