Справа № 812/1271/15
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2017-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 року м. Київ К/800/20078/17

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі Бухтіярової І.О., Веденяпіна О.А., Приходько І.В.,
за участю секретаря судового засідання Бовкуна В.В.,

представника позивача Щербахи Р.С.,

представника відповідача Морозова П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області

на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 13.02.2017

та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 19.05.2017

у справі № 812/1271/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Луганськобленерго» (далі - позивач, ТОВ «Луганськобленерго»)

до Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області (далі - відповідач, ДПІ у м. Сєвєродонецьку)

про визнання протиправними дій та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Луганськобленерго» звернулось у серпні 2015 року до суду з адміністративним позовом до ДПІ у м. Сєвєродонецьку, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило: визнати протиправними дії по проведенню камеральної перевірки податкової звітності з податку на додану вартість позивача за грудень 2014 року, за січень-вересень 2015 року; визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.03.2015 № 000035150, від 02.06.2015 № , від 08.04.2015 № , від 08.04.2015 № , від 18.06.2015 № , від 18.05.2015 № , від 18.05.2015 № , від 26.06.2015 № , від 26.06.2015 № , від 14.08.2015 № , від 14.08.2015 № , від 15.09.2015 № , від 15.09.2015 № , від 15.09.2015 № , від 15.09.2015 № , від 07.10.2015 № , від 07.10.2015 № , від 06.11.2015 № , від 06.11.2015 № , від 07.12.2015 № , від 07.12.2015 № .

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 13.02.2017, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 19.05.2017, позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 13.03.2015 № 000035150, від 02.06.2015 № , від 08.04.2015 № , від 08.04.2015 № , від 18.06.2015 № , від 18.05.2015 № , від 18.05.2015 № , від 26.06.2015 № , від 26.06.2015 № , від 14.08.2015 № , від 14.08.2015 № , від 15.09.2015 № , від 15.09.2015 № , від 15.09.2015 № , від 15.09.2015 № , від 07.10.2015 № , від 07.10.2015 № , від 06.11.2015 № , від 06.11.2015 № , від 07.12.2015 № , від 07.12.2015 № . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: п. 75.1 ст. 75, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України); ст. 144 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); ст. 2, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-ІV (далі - Закон № 1952-ІV); ст. 159, ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважає касаційну скаргу відповідача необґрунтованою, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому засіданні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Враховуючи те, що касатор-відповідач оскаржує судові рішення в частині задоволення позовних вимог, позивачем дані рішення не оскаржені, касаційна інстанція не знаходить необхідності аналізувати решту судових рішень, перевіряючи їх законність та обґрунтованість.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до Статуту ТОВ «Луганськобленерго» єдиним його учасником є ТОВ «ЛЕО», яке знаходиться в м. Луганську. Статтею 6 Статуту визначено, що для забезпечення діяльності Товариства за рахунок вкладів Учасників створюється статутний капітал (фонд) Товариства у розмірі 883 489 934,00 гривні. Вкладом учасника ТОВ «ЛЕО» є грошові кошти у розмірі 4 000,00 дол. США, що становить 34 523,60 гривні, та майно, зазначене у додатку до протоколу Загальних зборів учасників Товариства від 18.12.2014, загальною вартістю 883 455 410,40 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

Відповідно до рішення учасників Товариства, яке було оформлено протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Луганськобленерго» від 18.12.2014, в якості свого внеску в статутний фонд Товариства ТОВ «ЛЕО» передало майно відповідно до акту приймання-передачі майна в статутний капітал ТОВ «Луганськобленерго» від 26.12.2014, а позивач прийняв майно відповідно до Додатків до названого Акту, зокрема, згідно Додатку № 1 Основні засоби, Додатку № 2 Об'єкти незавершеного будівництва, Додатку № 3 Малоцінні необоротні матеріальні активи, Додатку № 4 Обладнання та Додатку № 5 Запаси.

Вартість майна, яке передається згідно даного Акту до статутного капіталу ТОВ «Луганськобленерго», складається за підсумком Додатків 1+2+3+4+5, зокрема, основні засоби на загальну суму 632 116 064,00 гривні, об'єкти незавершеного будівництва на загальну суму 28 916 544,00 гривні, малоцінні необоротні матеріальні активи на загальну суму 50 790 961,00 гривня, обладнання на загальну суму 9 189 086,00 гривень, запаси на загальну суму 15 200 187,00 гривень.

В подальшому позивачем було подано податкову декларацію з податку на додану вартість за 2014 рік разом із заявою про відмову постачальника надати податкову накладну (додаток № 8 до податкової декларації з податку на додану вартість), яку прийнято податковим органом 09.02.2015, про що свідчить квитанція № 2. Водночас, разом із заявою про відмову постачальника ТОВ «ЛЕО» видати податкову накладну позивачем було подано: копію заяви зі скаргою (вимога) про надання податкової накладної від 26.12.2014 № 12-01/26-12 (на 1 аркуші); копію акту приймання-передачі майна в статутний капітал (на 1 аркуші) з додатками (на 805 аркушах); копію відповіді на заяву зі скаргою (вимогу) від 29.12.2014 № 01-34/2/3757 (на 1 аркуші); копію сертифікату № 691 (висновок) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) на 1 аркуші; копію сертифікату № 692 (висновок) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) на 1 аркуші Додатки № 1 Основні засоби, № 2 Об'єкти незавершеного будівництва, № 3 Малоцінні необоротні матеріальні активи, № 4 Обладнання, № 5 Запаси містять найменування підрозділу, рахунок обліку, інвентарний номер, найменування, адресу, дату введення в експлуатацію, вартість.

Отримавши податкову декларацію із наведеними додатками товариства відповідачем було проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податкові звітності з податку на додану вартість за грудень 2014 року, результати якої оформлено актом від 18.02.2015 № 143/12-14-15-03/39104114, яким зафіксовано встановлені перевіркою порушення позивачем вимог: п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201 ПК України, в результаті чого позивачем завищено суму податкового кредиту та від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду на 146 738 407,00 гривень.

Матеріали акту перевірки свідчать, що вказані висновки ґрунтуються на тому, що до заяви із скаргою на ТОВ «ЛЕО» щодо відмови останнього в наданні позивачу податкової накладної за операцією із внесення до статутного капіталу ТОВ «Луганськобленерго» майна (Додаток 8 до Декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року) позивачем не додано копій розрахункових документів або первинних документів про отримання товарів, а саме: внеску майна в статутний капітал Товариства.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.03.2015 форми «В4» № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 146 738 407,00 гривень.

Також, 02.06.2015 відповідачем прийнято додаткове податкове повідомлення-рішення форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість по вітчизняних товарах (роботах, послугах) за основним платежем у розмірі 386 868,00 гривень та за штрафними (фінансовим) санкціями в розмірі 128 956,00 гривень.

Наступні акти камеральних перевірок за січень-вересень 2015 року ґрунтуються на висновках акту перевірки за грудень 2014 року, з урахуванням висновку про завищення позивачем суми податкового кредиту та від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду на 146 738 407,00 гривень, внаслідок чого були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення.

На підставі акту перевірки від 19.03.2015 № 360/12-14-15-03/14-39104114 прийнято податкові повідомлення-рішення форми «В4» від 08.04.2015 № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 142 394 588,00 гривень та форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість по вітчизняних товарах (роботах, послугах) за основним платежем у розмірі 4 344 122,00 гривні та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 1 086 030,50 гривень, а також податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 18.06.2015 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 303,00 гривні та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 1 085 879,00 гривень.

На підставі акту перевірки від 17.04.2015 № 725/12-14-15-03/25-39104114 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 18.05.2015 форми «В4» № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 140 956 228,00 гривень та форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 1 438 360,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 719 180,00 гривень.

На підставі акту перевірки від 19.05.2015 № 888/12-14-15-03/25-39104114 прийнято податкові повідомлення-рішення від 26.06.2015 форми «В4» № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 139 517 906,00 гривень та форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 1 438 360,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 719 180,00 гривень.

На підставі акту перевірки від 19.06.2015 № 1182/12-14-15-03/25-39104114 прийнято податкові повідомлення-рішення від 14.08.2015 форми «В4» № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 138 079 546,00 гривень та форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 1 438 360,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 719 180,00 гривень.

За результатами адміністративного оскарження вказані податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги позивача без задоволення.

Крім того, на підставі актів камеральних перевірок наступної податкової звітності ТОВ «Луганськобленерго» з податку на додану вартість відповідачем прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

від 15.09.2015 форми «В4» № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 136 679 801,00 гривня та форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 1 399 745,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 699 872,50 гривні (на підставі акта камеральної перевірки податкової звітності з податку на додану вартість за травень 2015 року від 17.07.2015 № 145/12-14-15-03/25-39104114);

від 15.09.2015 форми «В4» № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 135 649 185,00 гривень та форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 1 030 616,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 515 308,00 гривень (на підставі акта камеральної перевірки податкової звітності з податку на додану вартість за червень 2015 року від 19.08.2015 № 159/12-14-15-03/25-39104114);

від 07.10.2015 форми «В4» № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 134 232 627 гривень та форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 1 416 558,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 708 279,00 гривень (на підставі акта камеральної перевірки податкової звітності з податку на додану вартість за липень 2015 року від 18.09.2015 № 405/12-14-15-03/25-39104114);

від 06.11.2015 форми «В4» № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 132 783 430,00 гривень та форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 1 449 197,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 724 598,50 гривень (на підставі акта камеральної перевірки податкової звітності з податку на додану вартість за серпень 2015 року від 20.10.2015 № 741/12-14-15-01/25-39104114);

від 07.12.2015 року форми «В4» № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 131 399 303,00 гривні та форми «Р» № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 1 384 127,00 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 692 063,50 гривні (на підставі акта камеральної перевірки податкової звітності з податку на додану вартість за вересень 2015 року від 20.11.2015 № 1052/12-14-15-01/25-39104114).

Суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір по суті та задовольняючи частково позовні вимоги, з висновками яких погоджується колегія суддів касаційної інстанції, виходили з наступних мотивів.

За змістом п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

У розумінні п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення № 88), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Згідно п. 1.2 Положенням № 88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Відповідно до 2.4 Положення № 88 первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За приписами п. 2.7 Положення № 88 первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватися із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм.

За змістом листа Міністерства доходів і зборів України від 26.02.2014 № 4132/5/99-99-19-03-02-16 ступінь деталізації змісту і обсягу господарської операції Законом № 996-XIV і Положенням № 88 не встановлено, тому її можуть визначати особи, які відповідають за здійснення господарської операції і правильність її оформлення. При цьому така деталізація має забезпечити розкриття змісту господарської операції та ідентифікацію активів, зобов'язань, доходів або витрат, з нею пов'язаних.

Таким чином, для первинних документів ст. 9 Закону № 996-XIV та Положенням № 88 встановлено законодавчо встановлений мінімум обов'язкових реквізитів, зокрема, назва документа (форми), дата і місце складання, назва підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Водночас, жодним нормативно-правовим актом (в тому числі, наказ Міністерства статистики України від 29.12.1995 № 352 «Про затвердження типових форм первинного обліку» на який посилається відповідач) не затверджено форми бланку акту приймання-передачі майна до статутного капіталу, крім законодавчо встановленого мінімуму обов'язкових реквізитів, встановлених ст. 9 Закону № 996-XIV для первинних документів.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» від 19.09.1991 № 1576-XII (далі - Закон № 1576-XII) встановлено, що товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону № 1576-XII вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

У ході судового розгляду справи судами встановлено та було зазначено вище, до податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року позивачем надано до податкового органу не лише акт приймання-передачі майна в статутний капітал від 26.12.2014, а також і додатки до нього на 805 аркушах, про що зазначено в самому акті перевірки від 18.02.2015 № 143/12-14-15-03/39104114.

Також, при дослідженні вказаних документів судами встановлено, що у додатках зазначені усі види майна, яке передавалося до статутного фонду, а також останні містять усі обов'язкові реквізити, встановлені ст. 9 Закону № 996-XIV та Положенням № 88, що свідчить про передчасність висновків про їх невідповідність положенням наведеного закону, в силу ненадання перевіряючими належної оцінки відомостям, які містилися у додатках на 805 аркушах.

Поряд з цим, з матеріалів акту перевірки від 18.02.2015 № 143/12-14-15-03/39104114 вбачається, що податковий орган посилається на типові форми документів, які затверджені Наказом № 352, як обов'язкові для застосування.

Однак, як вірно зауважено судами попередніх інстанцій, Наказ № 352 не пройшов державної реєстрації, передбаченої для всіх нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів відповідно до ст. 117 Конституції України, Указу Президента України від 03.10.1992 № 493/98 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5.

Відповідно до п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 (далі - Положення № 731), державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що: а) зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації; б) мають міжвідомчий характер, тобто є обов'язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.

Пунктом 15 Положення № 731 встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування.

У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.

Так, Наказ № 352 прийнято Міністерством статистики України на виконання заходів по реалізації Державної програми переходу України на міжнародну систему обліку і статистики, а також ним затверджені форми первинної облікової документації, які повинні використовувати всі без виключення підприємства.

Таким чином, відповідно до норм Положення № 731 Наказ № 352 має міжвідомчий характер, у зв'язку з чим повинен був пройти обов'язкову державну реєстрацію та офіційне опублікування. Оскільки такої процедури виконано не було, посилання відповідача на вказаний Наказ в акті перевірки за грудень 2014 року є безпідставним та законодавчо необґрунтованим.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з позицією судів попередніх інстанцій, що висновок податкового органу про невідповідність акту приймання-передачі майна в статутний капітал від 26.12.2014 є неунормованим.

Разом з тим, в силу положень п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, акт приймання-передачі майна укладено 26.12.2014, тобто, з урахуванням п. 198.2 ст. 198 ПК України, саме 26.12.2014 у позивача виникло право на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

При цьому, в даних спірних правовідносинах відсутні підстави для застосування аналогії, оскільки в наявності норма податкового законодавства (ст. 198 ПК України), яка регулює спірні питання і не передбачає обов'язкової процедури державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна для виникнення права на віднесення сум вхідного податку на додану вартість до податкового кредиту.

Також, положеннями ст. 12 Закону № 1576-XII встановлено виключення із загального правила набуття речових прав на нерухоме майно з дня державної реєстрації таких прав, а саме: стосовно набуття господарським товариством права власності на нерухоме майно, переданого йому учасниками як вклад до статутного капіталу, з моменту такої передачі, тобто з моменту підписання акту приймання-передачі майна.

Судами вірно зауважено, що в даній ситуації є підстави для застосування положень пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України в частині застосування принципу презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Крім того, судами встановлено, що рішенням господарського суду Луганської області від 09.11.2016 у справі № 913/1162/16 визнано за ТОВ «Луганськобленерго» право власності на майно, внесене ТОВ «ЛЕО» в статутний фонд товариства відповідно до протоколу загальних зборів учасників товариства від 18.12.2014 згідно з актом приймання-передачі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснюється державна реєстрація прав на об'єкти нерухомого майна, про що свідчать витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, але ця обставина вирішального значення для вирішення спору по суті не має.

Окрім того, згідно акту приймання-передачі майна, до статутного капіталу ТОВ «Луганськобленерго» передано не тільки нерухоме майно, а й рухоме майно: запаси, обладнання, малоцінні необоротні активи, основні засоби, право власності на яке не підлягає державній реєстрації.

Матеріали справи містять баланс (звіт про фінансовий стан) на 31.12.2014 та на 31.12.2015, оборотно-сальдові відомості по рахунках за 2014-2015 роки, витяг з головної книги товариства за 2014 та 2015 роки, згідно яких в обліку позивача відображено операції з оприбуткування майна, отриманого за актом приймання-передачі майна в статутний капітал від 26.12.2014.

Таким чином, з моменту прийняття позивачем майна від ТОВ «ЛЕО» за актом приймання-передачі майна до теперішнього часу це майно відображається позивачем у бухгалтерському обліку і звіти щодо нього здаються до відповідних контролюючих органів.

Крім того, після отримання позивачем майна від ТОВ «ЛЕО», як внесок до статутного капіталу за актом приймання-передачі майна в статутний капітал від 26.12.2014, позивачем укладено з ТОВ «ЛЕО» договір оренди № Л-01-14 від 26.12.2014 та додаткову угоду до договору оренди № Л-01-14 від 26.12.2014, за якими ТОВ «Луганськобленерго» передає, а ТОВ «ЛЕО» приймає у строкове платне користування (оренду) основні засоби на загальну суму 632 116 064,00 гривні, об'єкти незавершеного будівництва на загальну суму 28 916 544,00 гривні, малоцінні необоротні матеріальні активи на загальну суму 50 790 961,00 гривня, обладнання на загальну суму 9 189 086,00 гривень, а всього майна на загальну суму 721 012 655,00 гривень.

Так, згідно додатків до договору оренди № Л-01-14 від 26.12.2014 в оренду передано майно, отримане позивачем за актом приймання-передачі майна в статутний капітал від 26.12.2014 за виключенням запасів на загальну суму 15 200 187,00 гривень.

За умовами договору оренди № Л-01-14 від 26.12.2014 ТОВ «ЛЕО» прийняло на себе зобов'язання зі збереження та підтримання об'єкту оренди в належному стані, а також обов'язок повернути орендоване майно ТОВ «Луганськобленерго» за актом приймання-передачі майна 26.11.2017 відповідно до пп. 3.1 п. 3 договору.

При цьому, судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що умови вказаного договору оренди в частині оплати орендної плати виконуються ТОВ «ЛЕО» у повному обсязі, про що свідчать податкові накладні ТОВ «ЛЕО» та декларації ТОВ «Луганськобленерго» з податку на додану вартість за грудень 2014 року, 2015-2016 роки, відповідно до яких позивачем задекларовано податкові зобов'язання з податку на додану вартість на підставі податкових накладних ТОВ «ЛЕО» на оплату послуг з оренди майна.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо безпідставності посилань податкового органу на те, що, приймаючи майно за актом приймання-передачі майна в статутний капітал від 26.12.2014, позивачем не перевірено його наявність, оскільки зазначене питання може бути вирішено під час прийняття майна після закінчення дії договору оренди № Л-01-14 від 26.12.2014.

Судами також встановлено, що суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Гільдія Оцінювачів України» на замовлення ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» за договором про оцінку майна № 12/16/1 від 16.12.2014 виконано незалежну оцінку майна: основних засобів та малоцінних необоротних матеріальних активів ТОВ «ЛЕО», що підтверджує факт підготовчих дій щодо передачі майна.

Колегія суддів погоджується з позицією судів попередніх інстанцій щодо безпідставності посилань апелянта на те, що є незрозумілим обстеження та огляд в один день - 26.12.2014 за місцем знаходження всіх об'єктів нерухомості переданих до статутного капіталу позивача, а потім 26.12.2014 переданих (теж після обстеження за місцезнаходженням) позивачем в оренду ТОВ «ЛЕО», які розташовані на території Луганської області, як підконтрольній Україні, так і на території непідконтрольній Україні, як про це зазначено в складених актах приймання-передачі: від ТОВ «ЛЕО» - в статутний капітал позивача та від останнього - в оренду ТОВ «ЛЕО» по всіх об'єктах нерухомості одночасно, при цьому зазначаючи в актах, що ці об'єкти в день складання акту були оглянуті комісією за місцем знаходження (комісія в одному і тому складі) та де в момент приймання знаходиться відповідний об'єкт, з огляду на наступне.

Жодним нормативно-правовим актом не встановлено порядку та строку для передачі майна в статутний капітал товариства та проведення огляду такого майна, а так само для передачі майна в оренду від одного господарюючого суб'єкта до іншого.

Отже, правочини між одними й тими самими сторонами щодо передачі майна в статутний капітал та щодо зворотної передачі майна в оренду навіть протягом одного дня є цілком реальними та відповідають цілям господарської діяльності.

Господарська діяльність - це така суспільно-корисна діяльність суб'єктів господарювання щодо виробництва продукції, виконання робіт, надання послуг з метою їх реалізації за плату (як товару), що ґрунтується на поєднанні приватних і публічних інтересів, здійснюється професійно та зазнає значного регулювання з метою соціального спрямування економіки.

Положеннями Господарського кодексу України ризик визначено не тільки в легальному визначенні поняття підприємництва (ст. 42 ГК України), а й позначений у якості одного з принципів підприємницької діяльності: згідно зі ст. 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Цивільно-правові межі ризику регулюються ст. 13 ЦК України, що формулює межі здійснення цивільних прав.

Свобода економічної діяльності суб'єкта права реалізується в двох основних формах: підприємницької діяльності, що прямо здійснюється на свій ризик самостійно й активно; а також у вигляді права розпорядження своїм майном для здійснення діяльності, що приносить доход.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не вбачає в таких діях порушень діючого законодавства й не погоджується з доводами відповідача про нереальність здійснення таких господарських операцій.

Стосовно доводів відповідача щодо того, що надані позивачем посадові інструкції, договори про матеріальну відповідальність працівників його структурних підрозділів - РЕМ, наказів про створення постійно діючої комісії для організації обліку запасів малоцінних необоротних активів на посадових осіб ТОВ «ЛЕО» починаючи з 2011 року по 2014 року не підтверджують фактичної наявності переданих йому в статутний капітал основних засобів, малоцінних необоротних активів, тощо, судами вірно зауважено, що вказані податковим органом документи регулюють внутрішні відносини на підприємствах, а їх наявність навпаки є документальним підтвердженням операцій позивача з отримання майна як внеску до статутного капіталу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено реальність та товарність спірних господарських операцій, а тому обґрунтовано визнано підставність та правомірність формування позивачем податкового кредиту, на підставі належним чином оформлених первинних документів, отриманих в ході реального здійснення господарських операцій, що ґрунтується на вимогах податкового законодавства.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які б могли призвести до скасування оскаржуваних рішень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160, 167, 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Сєвєродонецьку Головного управління ДФС у Луганській області - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 13.02.2017 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 19.05.2017 у справі № 812/1271/15 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: І.О. Бухтіярова
Судді: О.А. Веденяпін
І.В. Приходько