Справа № 810/1294/17
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2017-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/1294/17 Головуючий у 1-й інстанції: Лапій С.М. Суддя-доповідач: Кузьмишина О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

13 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Пилипенко О.Є.,

Шелест С.Б.,

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 04 травня 2017 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4 до Управління державної міграційної служби України в Київській області про скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління державної міграційної служби України в Київській області та, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправними дії Управління державної міграційної служби України в Київській області щодо відмови в обміні посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та складання висновку від 01.03.2017 року про розгляд матеріалів щодо оформлення йому посвідки на постійне проживання в Україні;

- зобов'язати Управління державної міграційної служби України в Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 04 травня 2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Соціалістичної Республіки В'єтнам.

Позивач документований посвідкою на постійне проживання в Україні без надання йому дозволу на імміграцію за нотаріально засвідченою заявою батьків на підставі того, що його батько, громадянин СРВ ОСОБА_7, був документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1 від 12.06.2003, до якої було внесено відомості про неповнолітнього ОСОБА_4.

Відповідачем було проведено перевірку обставин видачі позивачу тимчасової посвідки на постійне проживання в України, за результатом якої головним спеціалістом Управління ДМС України в Київській області Кузнецовою Г.В. складений висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який 01.03.2017 був затверджений начальником Управління ДМС України в Київській області Пустовіт О.О.

У висновку зазначено, що батько позивача громадянин СРВ ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, 11.06.2003 року звернувся до Броварського РВ ГУ МВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі йому посвідки на постійне проживання, оскільки він прибув у 1988 році в СРСР з метою працевлаштування і працював на Волжському трубному заводі та залишився проживати в Україні після звільнення з роботи (довідка від 06.06.2003 №607).

За результатами розгляду вказаного клопотання Відділом ГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийнято рішення щодо документування громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V "Прикінцевих положень" Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вказаної законодавчої норми такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1988 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулись протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Тобто, з відповідною заявою необхідно було звернутись до 7 лютого 2002 року.

Відповідно до п. 1 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування.

Згідно інформації яка міститися на офіційному порталі Верховної Ради України, Закону України «Про імміграцію» 07.07.2001 року був опублікований в 119 виданні Урядового кур'єра. Отже, 07.08.2001 Закону України «Про імміграцію» набрав законної сили. Тобто, граничним терміном звернення з заявою про надання посвідки на постійне проживання в Україні є 8 лютого 2002 року, адже після спливу вказаного шестимісячного терміну відділи ГІРФО ГУ(У) МВС України не мали законних підстав для надання посвідки на постійне проживання відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію», іноземцям, які звернулись після 08.02.2002 року.

Таким чином, на момент звернення, а саме 26.06.2003 року, законодавством України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону, а вказаний іноземець не мав підстав щодо отримання посвідки на постійне проживання. У зв'язку з цим оформлена громадянину СРВ ОСОБА_7 12 червня 2003 посвідка серії НОМЕР_1 підлягає визнанню недійсною та вилученню відповідно до вимог пункту 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 № 681, Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 року за № 1335/23867 (зі змінами) наказом Голови ДМС визнаються недійсними та підлягають вилученню.

Мати позивача, громадянка СРВ ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, отримала дозвіл на імміграцію як дружина іммігранта ОСОБА_7 на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону. Оскільки посвідка, оформлена чоловіку всупереч вимогам законодавства, то наданий дозвіл ОСОБА_7 підлягає скасуванню.

Враховуючи, що посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 оформлена неповнолітньому громадянину СРВ ОСОБА_4 за нотаріально засвідченою заявою батьків, яким були оформлені посвідки на постійне проживання з порушенням вимог Закону, прийняте рішення щодо її оформлення підлягає скасуванню, а посвідка - визнанню не дійсною та вилученню.

Враховуючи вищенаведене позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

У відповідності до ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держкомкордон.

Отже, як вірно встановив суд першої інстанції, при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні Відділ ГІРФО ГУ МВС України в Київській області керувався пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», тобто, проводив перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявив та надав позивачу посвідку на постійне проживання в Україні.

Саме нормами вказаного Закону України «Про імміграцію» відповідач обґрунтовує прийняття протилежного рішення - висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Висновок відповідача мотивований тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію», оскільки дана посвідка видавалася неповнолітньому громадянину СРВ ОСОБА_4 за нотаріально засвідченою заявою батьків, яким були оформлені посвідки на постійне проживання з порушенням вимог Закону України «Про імміграцію».

Слід зазначити, що чинним законодавством України з питань імміграції підстави як скасування вже виданого дозволу на міграцію (оформленої посвідки на постійне проживання) у зв'язку зі скасуванням посвідки на постійне проживання батькам позивача Законом України «Про імміграцію» не передбачено.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) GC], заява No 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Колегія суддів, бере до уваги той факт, що позивач 07 травня 1993 року народився в місті Києві, навчався в середній загальноосвітній школі №251 ім.Хо Ши Міна Деснянського району м.Києва. Протягом всього часу проживання на території України не порушував законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочин не скоював.

Відповідачем вказане не спростовувалося.

Суд першої інстанції вірно вказав, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні. Рішення УДМС України в Київській області щодо скасування позивачу посвідки на постійне проживання, оформлене висновком від 01.03.2017 року, є незаконним та підлягає скасуванню, в зв'язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову.

Висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовані.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління державної міграційної служби України в Київській області залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 04 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: О.Є.Пилипенко

С.Б.Шелест

Повний текст ухвали виготовлено 18 вересня 2017 року.Головуючий суддя Кузьмишина О.М.

Судді: Шелест С.Б.

Пилипенко О.Є.