Справа № 815/2961/17
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2961/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Андрухів В.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, у якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1, судді Теплодарського міського суду Одеської області суддівської винагороди, матеріальної допомоги та вихідної допомоги виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в розмірі 3200 грн., визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»;

- зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1, судді Теплодарського міського суду Одеської області суддівську винагороду за період від 01.01.2017 року до 06.03.2017 року, матеріальну допомогу та вихідну допомогу виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 3200 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що указом Президента України від 13.08.2002 року його було призначено суддею Теплодарського міського суду Одеської області. До штату Теплодарського міського суду Одеської області його зараховано з 26.08.2002 року наказом начальника Одеського обласного управління юстиції №331-ос від 19.08.2002 року. Відповідно до постанови Верховної ради України від 10.04.2008 року, позивача обрано суддею безстроково. Позивач зазначає, що згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 14.02.2017 року, його звільнено з посади судді Теплодарського міського суду Одеської області у відставку на підставі пункту 4 частини шостої статті 126, пункту 4 частини першої статті 131, підпункту 1 пункту 16-1 розділу XV «Перехідних положень» Конституції України, статей 3, 30, 34, 55 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Також позивач зазначив, що згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, за період з 01.01.2017 року по 06.03.2017 року йому було нараховано та виплачено суму суддівської винагороди в розмірі 203983,58 грн., з яких заробітна плата за січень 25600 грн., лютий 46254, 55 грн. (відпустка), березень 132129,03 грн., компенсація за невикористану відпустку 55323,03 грн., вихідна допомога 76800 грн.

Позивач вважає, що його позовні вимоги є законними та обґрунтованими, оскільки суддівська винагорода йому за період з 01.01.2017 року по 06.03.2017 року, матеріальна допомога та вихідна допомога розраховувалися з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого в п.3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №1774-VІІІ, а не з розміру, визначеного ст.8 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік».

У судове засідання, призначене на 07 вересня 2017 року позивач не з'явився, надавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення, відповідно до яких зазначив, що ст.149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII передбачено, що суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Згідно з ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Пунктом 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Частиною третьою статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Також представник відповідача зазначив, що пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII визначено: «Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень».

Крім того, представник відповідача вказав, що листом Державної судової адміністрації України №11-256/17 від 13.01.2017 року розяснено територіальним управлінням та місцевим загальним судам порядок виплати посадових окладів суддям. Таким чином, з 01.01.2017 року суддям місцевих загальних судів Одеської області, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, відповідно до штатних розписів встановлено посадові оклади у розмірі 16000 гривень.

З огляду на вищезазначене, представник відповідача вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області при виплаті позивачу суддівської винагороди діяло на підставі, в межах і в спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України і жодним чином не порушувало прав позивача.

Представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області до суду не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, письмові заперечення на позов до суду не надходили.

Керуючись ч.6 ст.128 КАС України, оскільки до суду з'явилися не всі особи, які беруть участь у справі, та враховуючи наявність підстав для розгляду справи в судовому засіданні, відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи в порядку письмового провадження, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був призначений строком на п'ять років на посаду судді Теплодарського міського суду Одеської області указом Президента України від 13.08.2002 року №712/2002 (а.с. 8-9).

На підставі зазначеного указу Президента України наказом начальника Одеського обласного управління юстиції №331-ос від 19.08.2002 року позивача зараховано до штату Теплодарського міського суду Одеської області з 26.08.2002 року (а.с. 10).

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 10.04.2008 року №261-VI позивача обрано на посаду судді безстроково (а.с. 11).

На підставі рішення Вищої ради правосуддя №261/0/15 від 14.02.2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Теплодарського міського суду Одеської області у звязку з поданням зави про відставку (а.с. 13).

Згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, за період січень-березень 2017 року позивачу було нараховано та виплачено 203983,58 грн., з яких заробітна плата за січень 25600 грн., лютий 46254,55 грн., березень 132129,03 грн. (компенсація за невикористану відпустку 55323,03 грн., вихідна допомога 76800 грн.) (а.с. 16).

Відповідно до частини 2 статті 130 Конституції України, розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст.529; 2015 р., №№18 - 20, ст.132 із наступними змінами).

Так, згідно з ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання, визначається відповідно до розміру, визначеного ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 призначений на посаду судді до набрання чинності Законом №1402-VIII та не проходив кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому його посадовий оклад належить обраховувати відповідно до ч.3 ст.133 Закону №2453, та який повинен становити 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 року №1801-VIII встановлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 гривень.

З аналізу ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року та ч.1 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року випливає, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписом ч.2 ст.130 Конституції України.

За таких умов є безпідставним посилання відповідача на застосування пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII, яким встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

ОСОБА_2 №1774-VIII не є законом про судоустрій.

Суд також зауважує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII не внесено змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII чи до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому, зважаючи на приписи ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, відсутні законодавчі підстави враховувати п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII при нарахуванні суддівської винагороди.

З урахуванням вищенаведеного, суд не бере до уваги посилання відповідача на лист Мінсоцполітики від 05.05.2017 року №9567/0/2-17/28 «Про розгляд звернення Державної судової адміністрації України» з питань виплати суддівської винагороди, в якому, до того ж, лише процитовані наведені судом вище правові норми та відсутнє будь-яке розяснення зі спірного питання.

Викладена позиція узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

У рішенні від 08.04.2016 року №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VIII, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 року №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Зважаючи на ч.1 ст.154 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Таким чином, саме на відповідача, як територіальний орган Державної судової адміністрації покладено обов'язок щодо нарахування та виплати суддям грошового забезпечення в розмірі, визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

На підставі викладеного та беручи до уваги, що законодавцем не вносилися зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року та/або Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року в частині розміру суддівської винагороди, у тому числі й розрахункової величини, з огляду на яку здійснюється її нарахування, зважаючи на гарантію, передбачену ч.2 ст.130 Конституції України стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, суд дійшов висновку, що застосування відповідачем при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII та не виконання п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Більш того, не застосування п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року суперечить позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у рішенні від 10.03.2011 року у справі «Сук проти України» (Заява №10972/05), яке набуло статусу остаточного 10.06.2011 року. Згідно п.20 вказаного рішення Європейського суду з прав людини, заявник стверджував, що остаточна відмова державних органів надати йому грошове забезпечення, на яке він мав право за законодавством, становила втручання в його майнові права. Відповідно до п.23 зазначеного рішення, суд вважає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі "Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23). Отже, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що було порушено статтю 1 Першого протоколу.

Згідно із частиною першою статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що суддівська винагорода, матеріальна допомога та вихідна допомога позивачу за січень-березень 2017 року розраховувалися з розміру мінімальної заробітної плати, встановленого в п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII, а не з розміру, визначеного ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

В прохальній частині позову позивач просить допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за місяць.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Однак зі змісту позовних вимог суд не вбачає підстав для допуску постанови суду до негайного виконання, оскільки позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобовязати відповідача вчинити певні дії. Вимоги про стягнення з відповідача суддівської винагороди, матеріальної допомоги та вихідної допомоги позивачем не заявлялося, тому п.2 ст.256 КАС України не підлягає застосуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 69, 71, 86, ч.6 ст.128, ст.ст. 159-163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області щодо не здійснення нарахування та виплати ОСОБА_1, судді Теплодарського міського суду Одеської області суддівської винагороди, матеріальної допомоги та вихідної допомоги, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 3200 грн., визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік».

Зобовязати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1, судді Теплодарського міського суду Одеської області суддівську винагороду за період з 01.01.2017 року до 06.03.2017 року, матеріальну допомогу та вихідну допомогу, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 3200 грн.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Андрухів