Справа № 757/32410/17-а
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2017-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

13 вересня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали апеляційної скарги Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на постанову Печерського районного суду міста Києва від 04 липня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про перерахунок пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулась до суду із адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Відповідач, Центральне об'єднане УПФУ в м. Києві) у якому просила визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про державну службу» та зобов'язати пенсійний орган призначенні позивачу пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про державну службу» починаючи з 08.12.2016.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 04 липня 2017 року зазначений адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В зв'язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України прийнято у порядку скороченого провадження, згідно з абз. 4 ч. 8 ст. 183-2, п. 3 ч.1 ст. 197 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

У разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції по такій справі є остаточним і оскарженню не підлягає (ч. 10 ст. 183-2 КАС України).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 звернулась до Центрального об'єднаного УПФУ в м. Києві із заявою щодо переведення на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до ЗУ «Про державну службу», яку отримував її чоловік - ОСОБА_3 починаючи з 08.06.1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до дня смерті.

На час виходу на пенсію після звільнення ОСОБА_3 працював державним службовцем в міністерствах УРСР та України на посадах начальника відділу та заступника начальника відділу 29 років. Був нагороджений медаллю «Ветеран праці» в 1987 році. Вперше вийшов на пенсію в 1994 році відповідно до ЗУ «Про державну службу». Стаж роботи на державній службі останнього склав 33 роки, що давало йому право виходу на пенсію згідно ст. 37 ЗУ «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ.

Листом № 41930/03 від 16.12.2016 Центральне об'єднане УПФУ в м. Києві відмовило ОСОБА_2 в переведенні на пенсію по втраті годувальника, посилаючись на те, що з 01.05.2016 пенсії в разі втрати годувальника не призначаються відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, а призначаються за нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», як це передбачено ст. 90 Закону № 889.

Не погоджуючись із вищезазначеними діями відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано суду достатніх доказів, які б спростовували твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своєї позиції відносно відсутності у останньої права на отримання пенсії у зв'язку з втратою годувальника відповідно до ЗУ «Про державну службу».

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, з липня 1992 року ОСОБА_2 одержує пенсію на загальних підставах відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Чоловік позивача - ОСОБА_3, отримував пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. До ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач фактично перебувала на утриманні чоловіка.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

З 01.05.2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-V-III, яким передбачено певні особливості пенсійного забезпечення державних службовців.

Згідно із п.п.1,2 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-V-III, вказано, що Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ втратив чинність, крім ст. 37, що застосовується до осіб зазначених у пунктах 1- і 12 розділу ХІ Закону, норма якої діє тільки при призначенні пенсії.

Відповідно до ст. 90 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-V-III, що набрав чинності з 01.05.2016 року, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч. 10 ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв'язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім'ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім'ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім'ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 1 ч. 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що непрацездатними членами сім'ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Згідно із ч. 11 ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ право на призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім'ї померлої особи, яка отримувала пенсію або мала право на пенсію за цим Законом.

Відповідно до матеріалів справи, чоловік позивача отримував пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 має право на призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника у розмірі 70 відсотків, яку отримував її чоловік, відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 р. № 3723-ХІІ, у редакції Закону від 01.01.2016 р., яка діяла на день смерті чоловіка позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, в даному випадку відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів відмови ОСОБА_2 в призначенні пенсії у зв'язку з втратою годувальника у розмірі 70 відсотків, яку отримував її чоловік, відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 162 КАС України. Відповідно до п. 2 ч.1 цієї норми у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Проте, такий спосіб захисту може бути застосований лише тоді, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом. У випадку, коли суб'єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати норми закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії, з урахуванням встановлених судом обставин.

Аналогічна правова позиція зазначена в Постанові Вищого адміністративного суду України від 13 серпня 2014 (К/800/21944/14).

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що зобов'язання відповідача вчинити певні дії, в даному випадку є належним способом захисту порушеного права позивача.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 8 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов'язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 183-2, 195, 196, 198, 200, 205, 206, КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві - залишити без задоволення, а постанову Печерського районного суду міста Києва від 04 липня 2017 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної з моменту проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Карпушова О.В.

Епель О.В.