Справа № 334/1037/17(2-а/334/270/17)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2017-09-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 вересня 2017 року справа № 334/1037/17(2-а/334/270/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Чередниченка В.Є. Ясенової Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя на постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2017 року по справі № 334/1037/17 (2а/334/270/17) за позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі відповідач), в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо розрахунку пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, з зайнятих в галузях економіки України за 2007 рік;

- зобовязати відповідача перерахувати пенсії за віком відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 01.07.2016 року із застосуванням показника середньої зарплати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2009-2011 роки) та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією;

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, а саме судового збору за подачу адміністративного позову в розмірі 640 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя щодо відмови в розрахунку ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя перерахувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 01 липня 2016 року відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2009-2011 рр.) та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя на користь ОСОБА_1 суму судових витрат, а саме: судовий збір у розмірі 640 грн. та суму витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в даному випадку відбулось переведення з одного виду пенсії на інший, а тому має застосовуватися показник середньої заробітної плати, який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Наголошено на тому, що адміністративний позов в частині позовних вимог за період з 01.07.2016 року по 16.08.2016 року подано поза межами шестимісячного строку, встановленого ч. 2 ст. 99 КАС України. Крім того, судом першої інстанції неправомірно було стягнуто витрати на правову допомогу.

Також заявником апеляційної скарги зазначено, що відповідно до постанови КМУ від 21.12.2016 року № 988 управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя реорганізовано шляхом злиття з 31.03.2017 року в Правобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та відповідно до ст. 107 ЦК України є правонаступником.

Відносно вимог вищевказаної заяви, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про наявність підстав для здійснення процесуального правонаступництва у зв'язку з реорганізацією.

На підставі ст. 55 КАС України здійснено заміну управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Запоріжжя їх правонаступником - Правобережним обєднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 197 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 отримував пенсію за вислугу років у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З 12.04.2012 року позивача було переведено на пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», при цьому було враховано показник заробітної плати за 2006 рік (а.с.7). Вказані обставини не заперечуються пенсійним органом.

09 лютого 2017 року позивач звернувся до відповідача з заявою про здійснення перерахунку пенсії відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком, тобто 2009 -2011 роки (а.с.6).

Листом від 14.02.2017 року № 52/Л-1 відповідач повідомив позивача про призначення пенсії за віком, при розрахунку якої було застосовано показник середньої заробітної плати у середньому на одну застраховану особу в цілому в Україні за 20076рік, та повідомлено, що підстави для застосування такого показника за три календарні роки, що передують зверненню, відсутні, оскільки в даному випадку проводився перерахунок пенсії, а не первинне призначення (а.с.7).

Визнання протиправною відмови перерахунку пенсії за приписами ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за три календарні роки, що передують даті звернення за призначенням пенсії, та зобовязання вчинити такі дії і було предметом судового розгляду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що реалізація позивачем свого права на отримання пенсії саме за приписами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» здійснена вперше, що свідчить не про переведення з одного виду пенсії на інший, а про призначення нового виду пенсії, з огляду на що відмова пенсійного органу у перерахунку пенсії з урахуванням приписами ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за три календарні роки, що передують даті звернення за призначенням пенсії, є протиправною.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується не у повному обсязі з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи, державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ встановлено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали інвалідами за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.

Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.

Відповідно до статті 1-1 Закону № 2262-ХІІ законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону № 1058-ІV та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.

Згідно зі статтею 7 Закону № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

У частині першій статті 9 Закону № 1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів ПФУ в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Частиною третьою статті 45 цього Закону встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 Закону № 1058-IV, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що частиною третьою статті 45 Закону № 1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-ІV, однак у випадку із заявою ОСОБА_1 мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом.

Так, ОСОБА_1 було призначено пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ, котрий передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону № 1058-ІV він звернувся вперше.

Вказане безумовно свідчить на користь права особи при переході вперше на пенсію згідно Закону № 1058 на перерахунок розміру пенсії з урахуванням показників середньої заробітної плати по Україні за попередні роки.

Вказана правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду України від 29.11.2016 року (справа №133/476/15-а), від 22.12.2015 року (справа № 2-а/199/138/14), від 31 березня 2015 року (справа № 21-612а14), від 02.12.2015 року (справа №193/1029/14-а).

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про здійснення обчислення та виплати пенсії саме з 01.07.2016 року, не можуть бути задоволені, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому, пенсійні виплати є періодичними, щомісячними платежами, які отримує безпосередньо, особа, якій вони призначені, а отже позивач про порушення своїх прав повинен був дізнатися при реалізації свого права на отримання щомісячної суми призначеної йому пенсії, тобто починаючи з дати отримання призначеної йому пенсії - квітень 2012 року.

Згідно зі статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частиною 1 статті 102 КАС України визначено, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі

Слід зазначити й про те, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строку для звернення до суду за захистом порушених прав.

Встановлене законом обмеження строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Отже, позивач про порушення своїх прав повинен був дізнатися при реалізації свого права на отримання щомісячної суми призначеної пенсії, тобто починаючи з дати отримання призначеної йому пенсії - квітень 2012 року, клопотань про поновлення пропущеного процесуального строку з поважних причин останній не надавав, при цьому з позовом до суду він звернувся 15 лютого 2017 року відповідно до штемпелю на конверті, а відповідно суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 01.07.2016 року (дата, з якої позивач просить здійснити перерахунок, що зазначена в позові) по 14.08.2016 року, включно, підлягають залишенню без розгляду у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

При цьому з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії у відповідності до ч. 2 ст. 40 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням показника середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення, лише 09.02.2017 року, у звязку з чим колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню саме з 09 лютого 2017 року, а відтак вимоги адміністративного позову за період з 15.08.2016 року по 08.02.2017 року включно задоволенню не підлягають, як безпідставні.

Також, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав задоволення позову в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, у звязку з наступним.

Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Пунктом 1 ч. 3 ст. 87 КАС України встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, віднесено витрати на правову допомогу.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191-VI від 20 грудня 2011 року передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

На підтвердження факту надання вказаних видів правової допомоги, обсягу наданих послуг, часу участі особи, яка надавала правову допомогу, у цих заходах, та розміру відшкодування повинні бути надані суду відповідні докази.

Водночас, позивач просив відшкодувати витрати, понесені у зв'язку з надання консультації та розяснення, складенням заяви до відповідача про призначення пенсії та складанням адміністративного позову (а.с.18), що не передбачено чинним законодавством, оскільки перелічені дії не є окремою процесуальною дією.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції приймає до уваги й те, що згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З доданого до матеріалів справи договору про надання правової допомоги № 66/ш від 09.02.2017 року, а саме у відповідності до п. 5.4, вбачається, що договір вважається виконаним з моменту підписання акта виконаних робіт (а.с.17).

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких актів виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 66/ш від 09.02.2017 року.

В наданих суду квитанціях відсутня інформація, яка свідчить про те, по якій саме справі надавалась правова допомога позивачу.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

Вирішуючи питання про стягнення судового збору, колегія суддів виходить з положень ст. 94 КАС України, та з урахуванням приписів Довідки про результати вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України "Про судовий збір", доданої до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України України від 23.01.2015 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір", відповідно до якої, якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, то і відповідно судовий збір з нього не стягується. Тобто в разі задоволення адміністративного позову повністю судовий збір з відповідача, звільненого від сплати судового збору, не стягується, а у разі часткового задоволення позову у справі, в якій відповідач звільнений від сплати судовогозбору, судовий збір стягується лише з позивача пропорційно до відхиленої частини вимоги.

Водночас, якщо відповідач звільнений від сплати судового збору, а позивач його сплатив, то у разі задоволення позову на користь позивача стягується сплачений розмір судового збору з Державного бюджету України або відповідного місцевого бюджету.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. 94, 161, 195, 198, 202, 207 КАС, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя - задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 квітня 2017 року по справі № 334/1037/17 (2а/334/270/17) - скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо розрахунку пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати працівників, з зайнятих в галузях економіки України за 2007 рік.

Зобовязати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя перерахувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з 09 лютого 2017 року із застосуванням показника середньої зарплати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2009-2011 роки) та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо здійснення перерахунку пенсії за віком відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення з заявою за призначенням пенсії за віком (2009-2011 роки) за період з 01.07.2016 року по 14.08.2016 року, включно залишити без розгляду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 640 грн. (шістсот сорок гривень).

Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: Т.І. Ясенова