Справа № 742/4236/15-а
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2017-09-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" вересня 2017 р. м. Київ К/800/1571/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України

в складі: Стародуб О.П. (доповідач), Загородній А.Ф., Мойсюк М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.11.2015р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.12.2015р. у справі за її позовом до управління праці та соціального захисту населення Прилуцької міської ради Чернігівської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання до внесення відомостей,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов'язання внести відомості про неї до Єдиного державного реєстру осіб, які мають право на пільги, як про особу, яка має право на пільги за соціальною ознакою відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як матері померлого військовослужбовця, інваліда 3 групи.

Постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.11.2015р., яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.12.2015р., в задоволенні позову відмовлено.

З такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій не погодилася позивач, подала касаційну скаргу, в якій посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та касаційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Так, в ході розгляду справи судами встановлено, що позивач є інвалідом першої групи, з 1998 року отримує пенсію у мінімальному розмірі і потребує постійного стороннього догляду.

Разом з нею постійно проживав її син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був інвалідом третьої групи, внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби і йому надавалась 50% знижка плати за житлово-комунальні послуги на підставі частини п'ятої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позивач перебувала на утриманні сина.

У 2015 році син позивача помер внаслідок чого надання пільги плати за житлово-комунальні послуги було припинено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки син позивача будучи інвалідом армії третьої групи помер і на момент смерті не був військовослужбовцем, то на членів його сім'ї не поширюються пільги, які він отримував до смерті.

З такими висновками судів колегія суддів не погоджується з наступним мотивів та передбачених законом підстав.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 12 Закону України Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) серед іншого передбачено, що звільненим з військової служби особам, які стали інвалідами під час проходження військової служби, та членам їх сімей, які перебувають на їх утриманні надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом (квартирної плати) та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) в жилих будинках усіх форм власності в межах встановлених норм, передбачених законодавством.

За змістом зазначеної норми обов'язковою умовою поширення дії такої пільги на членів сім'ї звільненої з військової служби особи, яка стала інвалідом під час проходження військової служби, є факт їх перебування на утриманні такої особи.

Оскільки після смерті звільненої з військової служби особи, яка стала інвалідом під час проходження військової служби, необхідність додаткового соціального захисту членів сім'ї, які перебували на утриманні, не зникає, а навпаки зростає, а тому і надання такої пільги не може бути припинене після смерті звільненої з військової служби особи.

До того ж, зазначена норма закону не містить прямої вказівки про припинення надання такої пільги членам сім'ї після смерті звільненої з військової служби особи, яка стала інвалідом під час проходження військової служби.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що припинення надання передбачених частиною п'ятою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пільг після смерті звільненої з військової служби особи, яка стала інвалідом під час проходження військової служби, членам їх сімей, які перебували на її утриманні, суперечить закону.

Судами попередніх інстанцій в порушення вимог статті 159 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення не було з'ясовано чи позивач отримувала спірну пільгу як член сім'ї звільненої з військової служби особи, яка стала інвалідом під час проходження військової служби.

В свою чергу, із змісту відповіді відповідача від 16.06.2015р. вбачається, що позивач зверталась із питанням продовження надання пільг після смерті сина, натомість відповідачем вирішувалося питання надання, а не продовження надання таких пільг.

Крім того, із змісту позовної заяви вбачається, що вимоги позивача стосуються протиправного невнесення відповідачем відомостей про неї у Єдиний державний реєстр осіб, які мають право на пільги, як про особу, яка має право на пільги за соціальною ознакою відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і зобов'язання відповідача внести в реєстр такі відомості.

В той же час вимоги щодо протиправного припинення та зобов'язання уповноважених осіб поновити надання позивачу пільг заявлені не були, суди попередніх інстанцій передбаченим статтею 11 КАС України правом на вихід за межі позовних вимог не скористалися, а суд касаційної інстанції в силу положень статті 220 КАС України не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судами порушено норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що тягне за собою обов'язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20.11.2015р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.12.2015р. скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку передбаченому главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: О.П. Стародуб

А.Ф. Загородній

М.І. Мойсюк