Справа № 161/16391/16-а
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 рокуЛьвів№ 876/5268/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Обрізко І.М., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання Гелецький П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2017 року у справі № 161/16391/16 за позовом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКП «КАСКАД» ОСОБА_1 до головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

06 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до головного інспектора будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративні правопорушення, в якому просить з врахуванням збільшених позовних вимог поновити строк звернення з адміністративним позовом до суду, визнати протиправною та скасувати вищевказану постанову, стягнути з відповідача в його користь понесені витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 3000,00 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що постановою відповідача в справі про адміністративне правопорушення № 333 від 18.11.2016 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188 42 КУпАП та накладено штраф в розмірі 5100 грн. Позивач не погоджується з вказаною постановою, вважає її протиправною, оскільки була винесена на підставі перевірки товариства, яка фактично не проводилась.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2017 року позов задоволено частково.

Постанову суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що на момент закінчення будівництва у позивача був обовязок ввести обєкт у експлуатацію, однак це не враховано судом першої інстанції. Також не взято до уваги те, що актом перевірки від 10.11.2016 року та протоколом про адміністративне правопорушення від 10.11.2016 року встановлено, що позивачем не виконано вимоги припису від 08.04.2013 року №22 щодо усунення порушень містобудівного законодавства.

Просить скасувати постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що зв'язку з необхідністю перевірки виконання вимог припису № 22 від 08.04.2013 року щодо усунення порушень містобудівного законодавства, а саме: відсутня документація на право експлуатації об'єкта, відповідачем було проведено позапланову перевірку.

За результатами даної перевірки складено акт від 10.11.2016 року, яким встановлено, що ОСОБА_1 не виконав вимоги припису № 22 від 08.04.2013 року щодо усунення порушень містобудівного законодавства, а саме: відсутня документація на право експлуатації приміщення з магазином і офісом, який знаходиться за адресою: вул. Косачів,8, м. Ковель, чим порушив вимоги підпункту а п. 3 ч. 4 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», абз. 6 п. 7, абз. 3 підпункту 3 п. 11 Порядку здійснення державного архітектурного-будівельного контролю, затвердженого Постановою КМУ № 533 від 23.05.2011 року (а.с. 7).

10.11.2016 року відносно ТзОВ «ВКП «Каскад» був складений протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності (а.с. 9) та винесений припис від 10.11.2016 року, яким зобов'язано позивача усунути виявленні порушення до 01.02.2017року (а.с. 8).

За результатами розгляду матеріалів справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, на підставі акту перевірки та протоколу від 10.11.2016 року головним інспектором будівельного нагляду відділу контролю та нагляду за проведенням перевірок Управління ДАБК інспекції у Волинській області винесено постанову №33 від 18.11.2016 року, якою позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188 42 КУпАП та накладено штраф в розмірі 5100 грн. (а.с. 11-12).

Як вбачається з свідоцтва про право власності від 13.06.2001 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради від 12.06.2001 року № 229 «Про оформлення права власності на установи», позивачу належить на праві приватної власності нежитлове приміщення площею 234,1 кв.м., яке знаходиться по вул. Косачів, 8, в м. Ковелі, Волинської області.

Разом з тим, добудову до власних приміщень загальною площею 67,1 кв.м. на незаконність якої вказує відповідач, була проведена позивачем у 1997 році та рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 20.04.2000 року № 143 «Про погодження добудови до власних приміщень» прийнята в експлуатацію.

Також, в судовому засіданні у суді першої інстанції встановлено, що в подальшому за рахунок перепланування внутрішніх приміщень відбулося зменшення загальної площі на 3,7 кв.м., що підтверджується проведеною в 2003 році технічною інвентаризацією вищевказаного приміщення.

04.06.2003 року на замовлення ТзОВ «ВКП «Каскад» КП ВОБТІ було виготовлено технічний паспорт на приміщення, розташоване за адресою: вул. Косачів, 8, м. Ковель, відповідно до якого загальна площа приміщення складає 230,4 кв.м. Згідно експлікації приміщень по плану даного приміщення, воно складається з магазину загальною площею 41,5 кв.м. та адміністративного корпусу загальною площею 188,9 кв.м.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», порушення якої вказано в оскаржуваному рішенні, як і підстава для накладення штрафу, регулюється порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Частинами 8, 10 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Замовник відповідно до Закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об'єкта до експлуатації, та за експлуатацію об'єкта без зареєстрованої декларації.

Пунктом 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» визначено, що експлуатація об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Згідно статей 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статтей 320, 321 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як вбачається з Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно за ТзОВ «ВКП «Каскад» зареєстроване право власності на нежитлове приміщення загальною площею 230,4 кв.м.

За таких обставин, суд першої інстанції вважає, що ТзОВ «ВКП «Каскад» з моменту державної реєстрації права власності набуло права володіти, користуватися та розпоряджатися нерухомим майном, розташованим за адресою: вул. Косачів, 8, м. Ковель загальною площею 230,4 кв.м.

Так, частиною 5 статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: отримання замовником або проектувальником вихідних даних; розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт; прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Згідно пункту 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за №157/6445 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, зазначена норма передбачає певний порядок, відповідно до якого реєстрація права власності на об'єкт містобудування є завершальним етапом всього процесу будівництва, тобто свідчить про завершення останнього.

Разом з тим, з дня набрання чинності Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» від 14.10.1994 року № 208/94-ВР (введений в дію постановою Верховної ОСОБА_3 України № 239/94-ВР від 10.11.1994 року), стаття 1 Закону встановлювала відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, в той час як Закон у первинній його редакції не передбачав відповідальності за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію. Вперше таке положення закріплено у цьому Законі 24 жовтня 2000 року шляхом доповнення частини першої статті 1 абзацом, що встановлював відповідальність за експлуатацію або використання будинків чи споруд після закінчення будівництва без прийняття їх державними приймальними (технічними) комісіями (Закон України від 21 вересня 2000 року № 1988-ІІІ).

Отже, погодження добудови до існуючих приміщень, загальною площею 67,1 кв.м., виробничо-комерційному підприємству «Каскад» по вул. Косачів, 8, в м. Ковелі на власній території у відповідності до Державного акту на право постійного користування землею за № 118 від 28 жовтня 1997 року, відбулось згідно рішення виконавчого комітету Ковельської ради від 20.04.2000 року № 143 «Про погодження добудови до власних приміщень» вже після проведення ТзОВ «ВКП «Каскад» такої добудови в межах правових норм і в спосіб встановлений тими законодавчими актами України, які були чинними на той час.

Зазначена позиція узгоджується з висновками, які зробив Верховний Суд України під час перегляду адміністративної справи № 21-433а/13 у спорі аналогічної категорії та вказав у постанові від 04.03.2014 року.

Таким чином, суд першої інстанції вважає, що посилання відповідача на недотримання ТзОВ «ВКП «Каскад» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та постанови Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» в редакції цих нормативно-правових актів, яка діяла станом на квітень 2013 року є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком та аргументами суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, відповідно до статті 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з частиною першою статті 246 КУпАП порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно із статтею 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Згідно пункту 3 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого Указом Президента України №439/2011 від 08.04.2011 року, основними завданнями Держархбудінспекції України є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства, зокрема, здійснення в межах своїх повноважень державного контролю за дотриманням законодавства, стандартів, нормативів, норм, порядків і правил із зазначених питань.

Згідно із частинами 1, 2, 3 статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт.

Постановою Кабінету Міністрів України №553 від 23.05.2011 року затверджено Порядок здійснення державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно із пунктами 3 та 5 даного Порядку державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється посадовими особами інспекцій відповідно до їх посадових інструкцій та функціональних повноважень. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за територіальним принципом (у межах областей) у порядку проведення планових та позапланових перевірок.

Відповідно до пункту 7 Порядку позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена планом роботи інспекції. Підставами для проведення позапланової перевірки є: подання суб'єктом містобудування письмової заяви про проведення перевірки об'єкта будівництва або будівельної продукції за його бажанням чи письмової заяви про проведення перевірки щодо дотримання суб'єктом господарювання ліцензійних умов провадження господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури; виявлення факту самочинного будівництва об'єкта; перевірка виконання суб'єктом містобудівної діяльності приписів та вимог інспекцій; перевірка виконання суб'єктом господарювання вимог інспекції щодо усунення порушень ліцензіатом ліцензійних умов провадження господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури; звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб'єктом містобудування вимог містобудівного законодавства; вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.

Згідно ч. 1,2 ст. 244-6 КУпАП органи державного архітектурно-будівельного контролю розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов'язані з порушенням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил під час будівництва, порушенням законодавства під час планування та забудови територій та невиконанням законних вимог (приписів) посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю (статті 96, 96-1 (крім частин третьої - п'ятої), частини перша та друга статті 188-42. Від імені органів державного архітектурно-будівельного контролю розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право: керівники виконавчих органів з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад - щодо об'єктів, розташованих в межах населених пунктів (статті 96, 96-1 (крім частин третьої - п'ятої), частини перша та друга статті 188-42); керівники структурних підрозділів з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій - щодо об'єктів, розташованих в межах міст Києва та Севастополя (статті 96, 96-1 (крім частин третьої - п'ятої), частини перша та друга статті 188-42); головні інспектори будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі - щодо об'єктів, розташованих на території кількох адміністративно-територіальних одиниць, за межами населених пунктів та в межах населених пунктів, в яких не утворено органів державного архітектурно-будівельного контролю (статті 96, 96-1 (крім частин третьої - п'ятої), частини перша та друга статті 188-42).

Ч. 1 ст. 38 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).

Колегія апеляційного суду всебічно дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що відповідачем не надано підтверджуючих документів про те, що акт перевірки та протокол про адміністративне правопорушення від 10.11.2016 року складалися на території ТзОВ «ВКП «Каскад» в присутності директора, як і те, що відсутні будь-які докази того, що перевірка була проведена чи того, що інспектора Дубена А.І. не було допущено до її проведення.

Крім того, колегія суду зазначає, що з дослідженого судом першої та апеляційної інстанції технічного паспорту на об'єкт нерухомого майна станом на 04.06.2003 року вбачається, що він не містить записів про самочинне будівництво.

Разом з тим із Витягу реєстру прав власності на нерухоме майно слідує, що зменшення площі на 3,7 кв. м. за рахунок реконструкції та переобладнання проведено згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року.

Відтак, орган, на який покладено обов'язок оцінювати технічний стан будівель на час проведення технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна не виявив жодних елементів самочинного будівництва і порушень законодавства.

Частина 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України зазначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія апеляційного суду вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга жодним чином не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин та доводів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що заявлені вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Крім цього в судовому засідання представником позивача подано клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 3 000 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги, розрахунком наданих юридичних послуг від 11.07.2017 року, актом наданих робіт від 11.07.2017 року, платіжним дорученням №202 від 22.06.2017 року та платіжним дорученням №208 від 07.07.2017 року.

Статтею 87 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать:

1) витрати на правову допомогу;

2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;

3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;

4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.06.2017 між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_4. укладено договір про надання правової допомоги.

На підставі вказаного договору позивачем понесені судові витрати в сумі 3000,00 грн. на правову допомогу згідно додатку №1 від 28.08.2017 року до договору «Про надання правової допомоги» від 20 червня 2017 року, що підтверджується розрахунком від 28.08. 2017 року.

Розмір вказаних витрат не перевищує граничний розмір, встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах",а відтак колегія суддів приходить до висновку, що судові витрати позивача на правову допомогу підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області - залишити без задоволення.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2017 року у справі № 161/16391/16 -залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1) витрати на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної архітектурно- будівельної інспекції у Волинській області у сумі 3 000 ( три тисячі) грн..

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_3
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6

Повний текст судового рішення виготовлено 14.09.17 року