Справа № 815/5760/16
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/5760/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Голяк В.В.,

за участю перекладача ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3 та представника відповідача Ніколенка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України), в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 5 жовтня 2016 року № 509-16, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначалось, що у 2016 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Проте, в жовтні 2016 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області від 21 жовтня 2016 року № 418 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України від 5 жовтня 2016 року № 509-16, у зв'язку з тим, що подана історія переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту, отримана інформація щодо переслідування має низку суперечностей, які суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за заявою ОСОБА_2. На думку позивача, назване рішення є незаконним та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, і, крім того, судом порушено норми матеріального права, а саме п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, на думку апелянта, судом не прийнято до уваги, що існує ризик переслідувань позивача та його родини за конвенційними ознаками, а саме, належності до певної соціальної групи - жертви організованих злочинних груп, та за ознакою національності та віросповідання, як хазарійця та шиїта. Крім того, висновки суду щодо відсутності в Афганістані будь-яких збройних конфліктів та безпечної ситуації в м. Кабулі є необґрунтованими та спростовуються інформацією по країні походження. У зв'язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити оскаржене судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи позивача та його представника в підтримку апеляційної скарги, а також представника відповідача про залишення постанови суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що у лютому 2016 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 5 жовтня 2016 року № 509-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з посиланням на статтю 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону.

26 жовтня 2016 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області № 418 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині за політичною, релігійною чи іншими ознаками, тобто в іноземця відсутні умови, визначені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Як встановлено матеріалами справи, у лютому 2016 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а. с. 53).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону, ГУ ДМС України в Одеській області проведено з позивачем співбесіду.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 18 лютого 2016 року, а також наданих позивачем анкети та реєстраційного листка від 15 лютого 2016 року, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначав, що причиною виїзду з країни громадянської належності було те, що сім'я позивача за національністю є хазарійцями, а за віросповіданням - мусульманами-шиїтами, у зв'язку з чим члени сім'ї отримували погрози та зазнавали переслідувань від талібів. Так, позивач вказав, що його дідуся викрали таліби та вимагали від його сім'ї грошову винагороду. Позивач також зазначав, що у його родини були проблеми через національність та те, що якщо їх знайдуть суніти, то вб'ють на місці. Після події, пов'язаної із викраденням дідуся, родина позивача літаком потрапила до Російської Федерації, м. Москва, де проживала 5-6 років, а згодом мікроавтобусом потрапила до України (а. с. 56-60, 61-64, 76-83).

З матеріалів справи вбачається, що ГУ ДМС України в Одеській області стосовно позивача видано наказ від 18 лютого 2016 року № 33 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а. с. 85).

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, ОСОБА_2 до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування його родини в країні громадянського походження, та які б слугували причиною їх вимушеного від'їзду з країни.

Крім того, з матеріалів справи, а саме з протоколів співбесід від 18 лютого 2016 року та від 14 березня 2016 року, а також наданих позивачем анкети та реєстраційного листка від 15 лютого 2016 року вбачається, що в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначав, що причиною виїзду з країни громадянської належності було те, що сім'я позивача за національністю є хазарійцями, а за віросповіданням - мусульманами-шиїтами, у зв'язку з чим отримували погрози та зазнавали переслідувань від представників руху «Талібан». Так, позивач зазначав, що його дідуся викрали таліби та вимагали від його сім'ї грошову винагороду, у зв'язку з тим що він є хазарійцем та шиїтом. Проте, у подальшому позивач зазначав, що талібів зацікавив дідусь у зв'язку з тим, що він торгував земельними ділянками, що таліби шукають людей, з яких можна щось взяти, та те, що вони не викрадають людей, з яких нічого взяти. Позивач також зазначав, що у його родини були проблеми через національність та те, що якщо їх знайдуть суніти, то вб'ють на місці. При цьому згодом позивач зазначив, що до нього та його близьких фізичне насильство не застосовувалось. З протоколу співбесіди від 14 березня 2016 року вбачається, що позивач вказував, що після того, як викрали його дідуся, родина позивача жила в інших місцях. Разом з цим, в протоколі співбесіди від 18 лютого 2016 року ОСОБА_2 зазначав, що його родина не змінювала в Афганістані місця проживання. Крім того, з протоколу співбесіди матері позивача ОСОБА_4 вбачається, що остання зазначала, що після отримання листа від талібів з вимогою сплатити викуп за батька чоловіка, місце свого проживання родина не змінювала (а. с. 56-60, 61-64, 76-83, 95-98, 208).

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про суперечливість даних, наведених позивачем в анкеті, реєстраційному листі, а також при проведенні співбесід з посадовими особами ГУ ДМС України в Одеській області щодо причин виїзду з країни громадянської належності, тобто з Афганістану, та обставин, що передували цьому виїзду.

При цьому доводи позивача про загрозу його життю та здоров'ю у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли підтвердження за результатами проведеної перевірки. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Із врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, співбесід останнього з посадовими особами відповідача та виявлених з відкритих електронних джерел фактів, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Апеляційний суд відхиляє посилання в апеляційній скарзі на те, що існує ризик переслідувань позивача та його родини за конвенційними ознаками, а саме, належності до певної соціальної групи - жертви організованих злочинних груп та за ознакою національності та віросповідання, оскільки з протоколу співбесіди батька позивача ОСОБА_5 вбачається, що він особисто, його дружина та діти не зазнавали жодних переслідувань, не отримували погроз та не зазнавали фізичного насильства. При цьому останній також вказував, що в районі постійного проживання його, а відтак і його сім'ї в Афганістані, більшість населення сповідує іслам шиїтського толку, що свідчить про можливість проживання названої сім'ї у вказаному районі без загрози переслідувань за ознаками національності та віросповідання (а. с. 192, 195).

Враховуючи встановлені обставини справи, а також наведені вище норми законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність оскарженого рішення ДМС України від 5 жовтня 2016 року № 509-16, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 є правильним.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 18 вересня 2017 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

В.О. Скрипченко