Справа № 237/2765/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2017-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Сметаняк О.Я.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року справа №237/2765/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Сіваченка І.В.

суддів: Шишова О.О., Чебанова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Мар`їнського районного суду Донецької області від 28 липня 2017 року у справі № 237/2765/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової допомоги як учаснику бойових дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області (далі - Управління), в якому просив визнати бездіяльність Управління щодо перерахунку йому щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, встановленому ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII), за 2017 рік протиправною та зобов'язати Управління здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити йому 5360 гривень недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій за 2017 рік відповідно до ст. 12 Закону № 3551-XII у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст. 28 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) та статті 7 Закону України від 21.12.2016 № 1801-VIII «Про державний бюджет на 2017 рік» (далі - Закон № 1801-VIII) на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він являється учасником бойових дій відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 25.06.2015 та має право на пільги, встановлені законодавством України для учасників бойових дій, та 13.06.2017 звернувся з заявою до Управління про нарахування та виплату йому невиплаченої частини одноразової грошової допомоги до 05 травня 2017 року, як учаснику бойових дій за 2017 рік в сумі 5360 гривень. Проте, відповідач на підставі вказаної заяви не здійснив донарахування та не сплатив вищевказані грошові кошти, про що останньому була надана відповідь № 1922/02-03 від 21.06.2017, що виплату щорічної допомоги позивачу здійснено відповідно до норм чинного законодавства в розмірі 1200 гривень, тому позивач змушений звертатися до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Відповідач позовні вимоги не визнав та подав заперечення на позов, в яких зазначив, що позов не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що нарахування та виплату грошової допомоги позивачу здійснено відповідно до чинного законодавства, а саме: Закону № 3551-ХІІ, Постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017 року № 223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - Постанова № 223) у встановленому розмірі, а саме 1200 гривень, які позивач отримав відповідно до асигнувань з державного бюджету.

Постановою Мар`їнського районного суду Донецької області від 28 липня 2017 року у справі № 237/2765/17 у позові відмовлено повністю.

Постанова мотивована тим, що у 2017 році виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня позивачу, як учаснику бойових дій, відповідно до ст. 12 Закону № 3551-XII, повинна була здійснюватися в порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, тобто в розмірі 1200 гривень. Таким чином, щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2017 рік була нарахована та виплачена позивачу у розмірі відповідно до положень Бюджетного кодексу України та Постанови № 223, тобто на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова місцевого суду є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, та просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимогу у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не прийнято до уваги та не дана належна оцінка порушеного права позивача, що передбачено приписами ст. 12 Закону № 3551-XII, щодо отримання до 5 травня учасниками бойових дій разової грошової допомоги.

Окрім того, апелянтом зазначено, що виходячи із загальних засад пріоритетності законів над іншими підзаконними нормативними актами при вирішенні питання застосуванню підлягає Закон № 3551-XII, а саме нормативні положення ст. 12 цього закону, які були чинними на момент виникнення у позивача прав на отримання разової грошової допомоги для учасників бойових дій як форми соціального захисту громадян.

Справа судом першої інстанції у відповідності до ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглянута в порядку скороченого провадження, у зв'язку з чим апеляційний перегляд здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 197 КАС України.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 25.06.2015 (а.с.8) є учасником бойових дій, перебуває на обліку у відповідача та має право на пільги, встановлені Законом № 3551-XII.

В 2017 році позивач отримав щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 1200 гривень, і ця обставина підтверджена сторонами в письмових поясненнях.

13 червня 2017 року позивач звернувся із заявою до відповідача щодо нарахування та виплати йому невиплаченої частини одноразової грошової допомоги до 05 травня 2017 року як учаснику бойових дій за 2017 рік в сумі 5360 гривень.

З листа за № 1922/02-03 від 21.06.2017 вбачається, що виплату щорічної допомоги у 2014-2017 роках позивачу здійснено відповідно до норм чинного законодавства та в межах бюджетних асигнувань, підстав для здійснення перерахунку та проведення доплат не вбачається (а.с.11-12).

З довідки за № 856 від 27.07.2017 вбачається, що позивач в червні 2017 року отримав допомогу в сумі 1200 гривень (а.с.21).

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у 2017 році виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня позивачу, як учаснику бойових дій, відповідно до ст. 12 Закону № 3551-XII, повинна була здійснюватися в порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, тобто в розмірі 1200 гривень. Таким чином, щорічна разова грошова допомога до 5 травня за 2017 рік була нарахована та виплачена позивачу у розмірі відповідно до положень Бюджетного кодексу України та Постанови № 223, тобто на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, відповідачем у спірний період здійснено нарахування та виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України, що свідчить про відсутність протиправності у діях відповідача та є підставою для відмови у задоволенні позову.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Пільги для учасників бойових дій та прирівняних до них осіб визначені у ст. 12 Закону № 3551-XII.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону № 3551-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком.

В 1998 році стаття 12 Закону № 3551-XII Законом України від 25.12.1998 № 367-ХІV «Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 367-ХІV) доповнена частиною четвертою такою змісту: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком".

28.12.2007 прийнято Закон України № 107-VІ «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Цим законом (розділ II) внесено зміни в Закон № 3551-XII, зокрема, частину четверту статті дванадцятої цього Закону викладено в такій редакції: "Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 у справі № 10-рп/2008 визнано неконституційними зміни в Закон № 3551-XII, які були прийняті Законом України «Про Державний бюджет на 2008 рік».

Таким чином, у зв'язку з вищевикладеним, дійсно сьогодні та на дату виплати допомоги до 5 Травня була і є чинною редакція ч.4 ст.12 цього Закону, згідно якої сума разової грошової допомоги до 5 травня дорівнює сумі п'яти мінімальних пенсій за віком.

Згідно зі ст. 17 Закону № 3551-XII фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства визначені у Бюджетному кодексі України.

Пунктом 26 розділу VІ "Прикінцеві і перехідні положення" Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст. 12, 13, 14, 15, 16 Закону № 3551-XII, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Зазначений закон набрав чинності, його положення у встановленому порядку не були визнані неконституційними. Більш того, саме норми Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ) у випадку колізії однопредметних нормативно-правових актів підлягають пріоритетному застосуванню, оскільки прийняті пізніше в часі за норми ст. 12 Закону № 3551-XII.

Про це свідчить, зокрема, й Рішення Конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року № 4-зп. Так, у пункті 3 мотивувальної частини цього рішення у справі про набуття чинності Конституцією України зазначено: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

Отже, в спірних правовідносинах застосуванню підлягають норми Бюджетного кодексу України, якими надано право встановлювати розміри щорічної грошової допомоги Кабінету Міністрів України, оскільки Закон № 79-VІІІ був прийнятий пізніше Закону № 3551-XII в редакції Закону № 367-ХІV, яким по-іншому врегульовано спірне питання.

Аналогічної позиції при подоланні колізії однопредметних актів дотримується і Верховний Суд України, зокрема, й при вирішенні схожих за своєю суттю справ (наприклад, постанова від 17 лютого 2016 року в справі № 21-2696а15).

Також слід зазначити про різне правове регулювання питання виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, зокрема, у 2007, 2009, 2010, 2011 роках, травні 2014 року та в 2015 роках (постанова Верховний Суд України від 18 жовтня 2016 року в справі № 21-2076а16). Відповідно до цих висновків вищої судової інстанції слід враховувати, що згідно Закону № 79-VІІІ відбулись зміни в правовому регулюванні розміру виплати цієї допомоги в 2016 та 2017 роках.

В силу вимог п.1 ч.1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2017 року №223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і "Про жертви нацистських переслідувань"» установлено, що у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом № 3551-XII і Законом № 1584-III, здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення), які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 18 років) в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 1200 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримав щорічну одноразову допомогу до 05 травня відповідно до встановлених Постановою № 223 за 2017 рік у розмірі 1200,00 гривень, як учасник бойових дій.

У відповідності до ч.2 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст. 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

В Рішенні від 3 червня 2014 року у справі за скаргою «Велікоди проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на право держави регулювати соціальні виплати з метою необхідності дотримання балансу інтересів особи і суспільства. ЄСПЛ вказав на те, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, виплата разової щорічної грошової допомоги позивачу здійснена відповідачем в квітні 2017 року в розмірі, визначеному Постановою № 223.

Тобто, відповідачем виконано зобов'язання перед позивачем відповідно до чинного положення зазначеної постанови та чинного Бюджетного Кодексу України, а тому вказані позивачем обставини не можуть розглядатися як достатні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Мар`їнського районного суду Донецької області від 28 липня 2017 року у справі № 237/2765/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мар'їнської районної державної адміністрації Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної разової допомоги як учаснику бойових дій - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду у відповідності до ст. 183-2 КАС України є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: І.В.Сіваченко

Судді: О.О.Шишов

О.О.Чебанов